NÁRAY TAMÁS

Zarah

© Náray Tamás, 2017, 2020, 2021

Borítófotó © Bíró András

Harmadik, javított kiadás

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Lamos Angelika

Szerkesztette Dunajcsik Mátyás

A szöveget gondozta Török Tünde

A borítót készítette Oláh Gábor

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus könyv Kiss András

ISBN 978-963-433-910-6

Ajánlom ezt a könyvet a legjobb barátomnak
és a rokonaim emlékének

A HATALMAS, TENGERRE NÉZŐ ABLAKOKON át beáramló kora reggeli napfény vakító ragyogással töltötte meg a nappalit. Az égszínkék fal, a rozsdaszínűre pácolt parketta és a hófehér, buklészövettel bevont, puha kanapé vidám, mediterrán hangulatot csempészett a modern toronyház huszonkettedik emeleti lakásába. Prizmaként szórta a mennyezetbe simuló, ovális kristálycsillár és a hétágú, asztali, üveg gyertyatartó a szivárvány összes árnyalatát a feketére lakkozott, art deco bútorokra. Játékosan csillogtak az apró pajettekkel díszített marokkói narancs, ciklámen, türkiz és csokoládébarna selyempárnák a szikrázó fényben. A levegőben a tel-avivi öböl sós párája keveredett a tálalószekrényen álló terebélyes, fehér fréziacsokor és az éppen elkészült kávé illatával.

Az idős nő fürge mozdulatokkal egy tálcára tornyozta a még meleg, vaníliás és fahéjas süteményeket, majd megmosta a friss szőlőt, almát, datolyát, amiket ma hajnalban hozott a piacról, és egy fehér porcelán kínálótálba rakta. Helyet csinált a zsúrkocsin a csészék és az ezüst cukortartók között a kávéskannának, aztán kivette a hűtőből a narancslevet, és teletöltötte a kancsót. Felpillantott a faliórára.

– Hogy elszaladt az idő, mindjárt itt lesz – mondta félhangosan, és elmosolyodott. – Még át is kell öltöznöm!

Sietős léptekkel ment keresztül a hallon, és benyitott a hálószobába. Előző este a fotelre készítette kedvenc vajszínű, zsorzsett ruháját, amelynek vállán egy széles, pisztáciaszínű masni, azon pedig egy kinyílt kamélia díszelgett. Gyorsan belebújt, a cipzárral kicsit meggyűlt a baja, de végül a húzóka engedett a határozott mozdulatoknak. Megfordult, és vetett egy pillantást a tükörbe.

Finom formájú, keskeny arcát mézszőkére festett, fiatalos tincsek keretezték. A bőrét leheletnyi bézs és rózsaszínű smink töltötte meg élettel; világoskék, csillogó szeme vidáman szegült szembe az évek és a megélt pillanatok súlyával. Szépen manikűrözött, törékeny ujjaival végigsimított az alakján, aztán újra elmosolyodott. Megállapította, hogy nem lesz miért szégyenkeznie.

Zarah Winter-Totti szilveszterkor tölti be a nyolcvanat.

A kaputelefon erőteljes hangon berregni kezdett.

– Asszonyom, a vendége megérkezett – szólt a portáról egy férfihang.

– Várom! – válaszolta izgatottan az idős nő, és a bejárati ajtóhoz lépett. Múlni nem akaró, türelmetlen várakozással állt a küszöbön, amíg a lift felrepítette a vendégét.

A tágas lépcsőházi előtéren könnyed, de határozott léptekkel haladt át a napszemüveges, feltűnően elegáns nő. Gesztenyevörös, hullámos hajzuhataga járása ritmusára táncolt a vállán. Alakjára smaragdzöld, könnyű gyapjúkabát simult széles, mahagóniszínű bőrövvel összefogva a derekán. Formás, hosszú lábát ugyanilyen színű, magas sarkú cipő emelte ki.

Az ajtó előtt megállt, és szélesen elmosolyodott. Levette a napszemüvegét, és megrázta rakoncátlan tincseit.

– Hát itt vagyok! Hihetetlen, igaz? – nevetett fel. – Ez az egész, annyira hihetetlen! Annyira hihetetlen! – ismételgette.

– Gyere! Hadd nézzelek meg alaposan! Jóságos ég, mennyire szép vagy! Meddig tudsz maradni?

– Egész nap. Vagy ameddig szeretnéd. Holnap délelőtt repülök a tengerentúlra, de már becsomagoltam, úgyhogy akár reggelig is veled lehetek. És mindent, de mindent tudni akarok rólad!

– Én is rólad! De először is, majd meghalok egy csésze méregerős kávéért – mondta nevetve az idős nő, és kézen fogta a lányt.

Egymáshoz simulva indultak el a nappali felé.

– Különös dolog váratlanul egy új életet kapni – szólalt meg az első korty után a fiatal nő.

– Igen, valóban az. És az is váratlan és felkavaró, hogy szinte egy élet végén megkapom azt, amiről már majdnem lemondtam. Bár igazából mindvégig hittem, hogy egyszer elérkezik ez a nap.

– Elmondod, mi történt? Hogy hogyan kezdődött az egész?

Az idős nő kinézett a hatalmas ablakokon, és csendben, elgondolkodva ült néhány pillanatig. Majd elmosolyodott, és halkan megszólalt.

– Apám az udvaron várakozott a dermesztő hidegben. Az emeleti hálószobában az ablakokat sarkig kinyitották, hogy anyámnak legyen elég friss levegő. Azon az éjszakán egyetlen felhő sem volt az égen, és egy óriási csillag szikrázó fénye hasította ketté a sötétséget. A bába szerint a Vénusz volt az… Azt mondta, ha kislány lesz, meglátják, egy igazi szépség fog születni – nevetett fel, majd kevés szünet után folytatta. – A tó túlsó oldaláról, a város felől trombitaszó és vidám kiabálás foszlányai hallatszottak. Az emberek az újévet köszöntötték, épp valamivel múlhatott el éjfél. Később a szüleim sokat emlegették, micsoda csinnadrattával jöttem a világra…

Első rész

Starnberg, Németország, 1935.

ABRAHAM WINTERREL madarat lehetett volna fogatni. Még kora reggel titokban kiosont a házból, és végre nyélbe ütötte az üzletet. Alig várta, hogy este megérkezzenek a vendégek.

A kertre néző, félkör alakú ebédlőben Frau Teichmann irányítása alatt épp befejezték a terítést. A házvezetőnő megigazította a rondella ablakaiban gondosan elrendezett, mélybordó sötétítőket, és még egy utolsó ellenőrző pillantást vetett a huszonnégy fős asztalra. Hófehér, ezüstszegélyes porcelántányérok, elefántcsont fogantyús tálalóedények, metszett kristálypoharak, gyertyatartók és mesterien megmunkált, színezüst evőeszközök alatt roskadozott a méretes, biedermeier étkezőasztal. Óvatos mozdulattal még egyszer végigsimította a keményre vasalt, hímzett damasztabroszt.

– Itt mindenen monogram van? – kérdezte a háta mögül váratlanul Ralf, az új mindenesfiú, miközben a kandalló melletti tárolót tömködte tele száraz fával.

– Van – felelte röviden Frau Teichmann.

– És miért van mindenen duplán Abraham Winter neve?

– Te! Nem inkább a saját munkáddal kellene foglalkoznod? Jobban tennéd, mert itt még mindig hideg van, és megmondtam neked, hogy nem fázhatnak! – fordult a nő a fiú felé, majd felkiáltott. – Te jóságos ég! Mit művelsz? Még mindig csak itt tartasz? Nem feltalálni kell a tüzet, hanem megrakni! Istenem, milyen lehetetlen ez a fiú! – csapta össze a kezét Frau Teichmann.

A fiú megremegett.

– Jól van, na! Ne bámulj már rám ilyen riadtan – nyugtatta meg a házvezetőnő. – De muszáj ügyesebbnek lenned, ha maradni szeretnél. Amúgy a két egymásba fonódó AW az úr és a felesége nevének a kezdőbetűi. Az asszonyunk leánykori neve Adele Weiss, és a készletet a szülőktől kapták nászajándékba. És most, hogy már mindent tudsz a családról, eredj a dolgodra! És ne feledd, csak akkor jöhetsz fel, ha hívlak!

Frau Teichmann kibámult a hóesésbe. Már több mint húsz év telt volna el az esküvője óta? Mozdulatlanul állt az étkező kétszárnyas ajtajának támaszkodva, és hagyta, hogy elöntsék az emlékei.

Inge Schrödel épp akkoriban került fiatal cselédlányként a kéttornyú villába – ahogy a Winter család tóparti rezidenciáját nevezték a városban –, amikor Abraham udvarolni kezdett Adele-nak. Inge az első hónapokban szinte semmihez sem mert hozzáérni: áhítattal tekintett a selyemtapétákra, a bútorokra és a drága dísztárgyakra. A falakon rengeteg festmény sorakozott, egyenként megvilágítva, alattuk kis réztáblával, rajta a sok kimondhatatlan nevű külföldi festővel, ami úgy hatott rá, mint amikor az iskolai kirándulás alkalmával életében először, és mostanáig utoljára, a Deutsches Museum kiállítótermeiben a döbbenettől eltátott szájjal álldogált. Winterék rajongtak az olasz és a francia festészetért; még Abraham dédapja alapozta meg a gyűjteményt néhány komoly befektetéssel.

Inge pár év szolgálat után férjhez ment Hans Teichmannhoz, és mire felocsúdtak, Imbert, a gyermekük, szinte felnőtt férfivá érett. Pár hónappal ezelőtt állt be a katonasághoz. A Winter család mesés gazdagságra tett szert a gabonakereskedelemből: majdnem fél Európával üzleteltek. Abraham már egészen fiatal korától kezdve folyton a tengerentúli szállítások beindításának fontosságáról beszélt a reggeliknél. Frau Teichmann el se tudta képzelni, mit láthat a fiatalember Amerikában, amikor azoknak, ahogy mondta, „még rendes múltjuk sincs”. Amikor ezt Winter nagyapa meghallotta, azt felelte, hogy „a múlt csak azoknak fontosabb mindennél, akik már nem számolnak a jövőjükkel”. Ezen a kijelentésen aztán Frau Teichmann jó darabig gondolkodott, de végül feladta a dolgot, mondván, hogy ennek a mondatnak semmi értelmét nem találja. Állította, hogy az öreg zsidónak nincs ki az összes kereke, azért hord össze ilyen furcsaságokat.

Weisséknek gépgyáruk volt, arató- és cséplőgépeket adtak el nagybirtokok számára. Frau Teichmann előszeretettel hangoztatta, hogy bizonyos népeknél a vagyon előrébb van, mint a szerelem, és ebből kifolyólag jobban egymásra se találhatott volna a két család. Tudott volt, és a szülők mindig is remélték, hogy a fiatalok egy pár lesznek, így aztán a személyzet körében járta a szóbeszéd, hogy az a bizonyos véletlen nem is volt annyira véletlen, amikor a nagy pillanat megelőzte a szándékot Baden-Badenben.

Történt ugyanis, hogy amikor a lány elkísérte a nagyanyját gyógykezelésre, Abraham és a barátai éppen azon a hétvégén tartottak legénybúcsút ugyanabban a szállodában. Ott találkoztak egymással a parkban. Abraham már első pillantásra halálosan beleszeretett a lányba, amin nem volt mit csodálkozni, és ezt, dacára az előítéleteinek, még Frau Teichmann is elismerte. Az esküvőt pár hónap elteltével, 1912 januárjában tartották.

Adele Weiss megejtő szépségű nő volt. Alabástrom bőre, sötétvörös hullámos haja, mindig mosolyra álló, szép ívű, dacos szája és kedves tekintete olyanná tette, mintha nem is emberi lény volna, hanem valóságos angyal. Sudár alakjával, lágy mozdulataival, visszahúzódó eleganciájával és egész megjelenésével leginkább egy fenséges vadra emlékeztetett, amely a király mesebeli erdejében hajnalonként csak egy pillanatra tűnik fel a párás horizonton.

Abraham Wintert azonban egészen más fából faragták. Szikár volt, magas, csontos, kreol bőrű és ébenfekete hajú. Csak úgy sugárzott belőle az erő: hideg, zöldeskék, közel ülő szeme olyan szigorúságot kölcsönözött neki, aminek a szikrájával sem rendelkezett soha. Mindenkinek megbocsátott, semmiért sem tudott sokáig haragudni, a gyerekei pedig egyszerűen azt csináltak vele, amit csak jónak láttak. Senkinek sem parancsolt a családban, de olyan varázsa volt, hogy mindnyájan lesték minden gondolatát.

Joachim 1912 decemberében nehéz várandósság után született, aztán a lányok, Martha és Edel követték őt, két-két évvel egymás után. Noha Abraham és Adele mindig is nagy családról álmodoztak, úgy tűnt, jó ideje már nem is gondolnak arra, hogy egyszer még gyermekük születhet.

Frau Teichmann ugyanitt állt az étkezőben, amikor sok-sok év hiábavaló várakozás után a szomszédos szalonban Adele bejelentette a nagy hírt. Látta, ahogy a férfi könnyezve öleli és csókolja a nőt boldogságában, mert még ennyi idő elteltével is egy kamasz fiú szerelmével szerette a feleségét. Herr Winter mondta is egyszer neki, hogy nem akad egyetlen pillanat sem az életében, amikor úgy érezheti, valaha is képes lesz meghálálni mindazt, amit Adele-tól kapott.

Frau Teichmann lehunyta a szemét, és az arca elkomorult. A jóisten a megmondhatója, mennyire szeretett volna ő is még legalább egy gyereket, de ez neki sajnos nem adatott meg. Igazságtalannak tartotta, amiért neki nem járt olyan könnyű élet: dolgoznia kellett, jobbára a férje helyett is, aki inkább kártyázgatott, mint munkába járt, ezért nehezen viselték gondját még annak az egy gyereküknek is.

Winteréknek viszont mindenből több volt, mint amire egyáltalán vágyakozni tudtak volna, és most még többjük lett, mert tizennyolc év után újra gyereksírás lesz a házban. Noha az elmúlt hónapokban Frau Teichmann több ízben végighallgatta, ahogy Abrahamot kétségek gyötrik az országban kialakult helyzet miatt, hogy félti a családját, és csak azt találgatja, vajon mi várhat majd rájuk, mégis úgy érezte, ők a sors kegyeltjei. Adele-t kivételes szépsége mellé higgadt bölcsességgel is megajándékozta a természet. Vallotta, hogy felesleges gondolkodni azon, amit nem tudnak, és hogy az örömöket tiszta szívvel kell átélni, és nem szabad hagyni, hogy egy rossz pillanat bármiféle árnyékot vessen rájuk. Ki tudja, lesz-e holnap? Minden bizonytalan. A legfontosabb az, ami most van.

Inge Teichmann a találkozásuk első percétől rendkívül irigylésre méltó nőnek tartotta az asszonyát.

Közelgő léptek zajára riadt fel a gondolataiból. Frau Schwenk, a szakácsnő robogott be az étkezőbe, és az asztalra tette a frissen sült kalácsokat. A forró barhesz illata azonnal betöltötte a szobát.

– Hát maga? Maga meg minek támasztja ott azt az ajtót? – vetette oda kifelé menet Frau Schwenk.

– Ó, csak elméláztam egy kicsit.

– Valóban? És min tudott ilyen nyugodtan elmélkedni, amikor vagy húsz vendéget várunk vacsorára, és pillanatnyilag ha kétszer ennyien lennénk is, kevesen volnánk a munkára?

– Tudja, csak az jutott az eszembe, nekik mennyivel jobb, mint nekünk.

– Ajaj! Nem jó irányba tart, ha megint az foglalkoztatja, hogy valakinek jobb-e, mint magának!

– Igenis, foglalkoztat! Talán én nem vagyok ugyanarra érdemes? Talán nekem nem jár annyi boldogság, mint másnak?

Frau Schwenk vett egy nagy levegőt, és felnézett a mennyezetre. Pirospozsgás arcáról letörölgette az izzadságot, nyugalmat színlelve eligazgatta gömbölyű termetén a kötényét, és azt mérlegelte magában, van-e most kedve meg ideje belemenni egy ilyen diskurzusba. Nem értette, egyesek miért nehezítik meg a saját életüket. Itt, ami kell, megvan. Mi végre ez a kesergés?

– Frau Teichmann – szólalt meg végül mégis Frau Schwenk –, mások életén tépelődni nagyon veszélyes dolog, ugyanis az igazságot senkiről nem tudhatjuk, és emiatt óhatatlanul tévedni fogunk. Ha csak abból ítélhetünk, amit hirtelenjében látunk vagy hallunk, akkor könnyen azt hihetjük, hogy a másiknak biztosan jobb.

– Nahát, micsoda filozófus veszett el egy szakácsnőben!

– Gúnyolódhat, rólam lepereg. De bármit is tenne azért, hogy magának ugyanolyan legyen, mint annak, akit irigyel, egy napon kénytelen lesz belátni, hogy az élettől nem ugyanazokat az esélyeket kapta, és maga másfajta képességekkel született, mint ők.

– Azt akarja ezzel mondani, hogy én kevesebbet érek?

– Én csak figyelmeztetni szeretném, hogy ha a magunkfajta ember álomvilágot sző maga köré, átkozottul bosszantó érzés lesz ráébredni a helyzetére. És amikor ez megtörténik, majd haragudni kezd arra, akinek úgy véli, mindenből több jutott. Ha jót akar magának, nem hagyja, hogy ilyesmiken járjon az esze, mert egyszer csak már nem azt akarja majd, hogy magának is ugyanolyan jó legyen, hanem azt, hogy nekik se legyen jobb.

– Ugyan már, túl messzire megy!

– Nem hinném. De azt tudom, hogy ha ezen az úton halad, egy napon maga fog még messzebbre menni, mert a végén azt fogja kérdezni, hogy mindaz, amivel másoknak látszólag jobb, miért az övék, és miért nem a magáé. Na, én most megyek is a dolgomra… Én nem érek rá hiábavalóságokon rágódni, mert a csirkék közben szénné égnek a sütőben, és akkor nekünk biztosan nem lesz jobb – zárta le a beszélgetést a szakácsnő, és fújtatva elviharzott a konyha irányába.

A vacsora pompás volt. Frau Schwenk az est végén szinte mennybe ment, alig győzte fogadni a gratulációkat. Méltatták a kiszolgálást is, Frau Teichmannt egyenesen kincsnek nevezték. A férfiak lassanként egy jó erős kávéra és konyakra vágytak, a nők pedig megadóan érték be néhány szem gyümölccsel a csábító krémdesszert helyett.

Adele felállt a férje mellől, és kiment az étkezőből. Elragadó volt, mint mindig. Terrakottaszínű selyemruhát viselt topáz nyakékkel és karkötővel. A szülésnek nyoma sem látszott rajta, pedig még egy hét sem telt el azóta. Néhány perc múlva a karján a csöppséggel tért vissza. A dada az ajtóban várakozott. A kislányt mindenki azonnal látni akarta, a nők kézről kézre adták az asztalnál.

– Milyen tökéletes kisbaba! – szólalt meg Anna-Luise, Adele barátnője.

– Ez hihetetlen! Az ő fülecskéje mögött is ott van! – kiáltott fel a meglepetéstől a sógornője.

– Mi? – kérdezte Anna-Luise.

– Az anyajegyük!

– Igen – vette át a szót Adele –, nekem is, Marthának és Edelnek is van, ahogy anyámnak is volt. A bal fülünk mögött egy csillag formájú anyajegy. Így biztosan felismerjük egymást! – nevetett.

– És hogy fogjátok hívni? Tudjátok már? – kérdezte a barátnője.

– Zarah. Zarah Winter lesz a neve – jelentette ki Abraham büszkén, és felállt az asztaltól. – De most egy kis figyelmet kérek mindnyájatoktól! A rokonaink, legjobb barátaink vagytok, ezért meg akarom osztani veletek a boldogságomat.

– Halljuk, halljuk! – kiáltották többen.

– Barátaim! Itt áll előttetek egy telhetetlen ember. Fiatalon arról álmodtam, hogy legyen egy gyönyörű feleségem, és fogadkoztam, hogy ez minden, amit szeretnék. Ám amikor ez teljesült, szinte azonnal gyerekeket akartam tőle. Amennyit csak lehet! Elsőnek persze fiút és csak aztán lányokat. Ezt is megkaptam, és én újra többre vágytam: még egy kislányért imádkoztam. Sokáig kellett rá várni. Nem ehhez voltam szokva, úgyhogy az igazat megvallva, kicsit meg is lepődtem isten megfontoltságán… De minden jó, ha jó a vége, mert most elmondhatatlanul boldog vagyok, hogy megadatott ő is. Köszönöm, és hálás vagyok érte. De van még más is! Talán tudjátok, mert néha említést tettem róla, milyen régóta fájt a fogam egy bizonyos festményre.

– Csak nem? – szólt közbe valaki.

– Egy pompás darabra a gyűjteménybe! Évekig vívódtam, nehezen szántam el magam. Egyrészt úgy éreztem, a vételár előteremtése már-már meghaladná a lehetőségeimet, másrészt, az igazat megvallva, a jövőt illetően is néha elfog a bizonytalanság, így nemrég inkább már le is mondtam róla. Ahogy magamban lemondtam pár évvel ezelőtt a gyermekről is… Adele azonban soha nem mondott le róla, és néhány hónappal ezelőtt arra is emlékeztetett, hogy nem szabad engednünk, hogy bármilyen árnyék vetüljön az örömünkre, és nem lehetünk kicsinyesek, mikor a boldogságunk áráról van szó! – Abraham elkapta Adele csodálkozó pillantását, és rögtön hozzá is tette: – Jó, jó, tudom én azt, hogy amikor a boldogság áráról beszéltél, nem a pénzre gondoltál, drágám. Tudom jól… De mit tehetünk, ha ilyen férfihoz mentél hozzá?

A társaság felnevetett. Szerették Abraham ritkán hallható, fanyar humorát. A képességei mindenkit lenyűgöztek, mert bármit tudott addig tekergetni, amíg azt a maga javára nem fordította. Ráadásul sosem hagyta magát ebben akadályozni.

– No, végül döntöttem – folytatta. – Mivel is ünnepelhetném méltóbban, szebben a feleségemet és a kislányomat, mint ezzel? – mutatott a tálaló mellett addig észrevétlenül megbúvó, barna papírba göngyölt, lapos farekeszre, majd lehajolt, és vigyázva kibontotta a csomagolást.

A társaság izgatottan várakozott.

– Adele, Zarah, íme az én ajándékom nektek – mondta színpadias hangsúllyal, és maga elé tartotta a képet.

– Te jó ég! Megvetted a Della Francescát? De hiszen az egy valóságos vagyonba kerülhetett! – kiáltott fel Abraham nagybátyja.

A vendégek felugráltak az asztaltól, mert látni akarták a művet.

– Igen. Sába királynője látogatása Salamon udvarában. A Winter-gyűjtemény koronája, ékköve. Díszhelyen lesz, itt, az étkezőben.

Adele csillogó szemmel nézte férje önfeledt szárnyalását. Néha olyan volt, mintha ő lenne az ötödik gyerek a családban. Abraham érett férfikorára is megőrzött valamit abból a tisztaságból, amit az évek alatt mindnyájan jóvátehetetlenül elveszítünk. Megingathatatlanul hitte, hogy a végén mindig jóra fordulnak a dolgok. Adele őszintén csodálta ezért.

– És most – szólalt meg újra Abraham –, hálából, amiért végre Zarah is köztünk van, szeretnék elindítani egy új családi hagyományt. Ezentúl minden év elején készíttetünk egy fényképet a családunkról, Adele-ról, Joachimról, Martháról, Edelről, Zarah-ról és rólam, háttérben a Della Francescával. Ha pedig a gyermekeink majd megházasodnak, az ő választottjaik is helyet kapnak mellettünk. Aztán egy napon mi már nem állunk ott, de a gyermekeink gyermekei igen. Így szeretném! Most pedig igyunk az én gyönyörű feleségemre, a családomra és az újszülöttre! És igyunk rátok, kedves barátaim! Tartson ez örökké, és éljünk sokáig! – emelte meg a poharát, majd hozzátette: – És hogy túlzás lenne, amit kérek? De hiszen emlékeztek! Azzal kezdtem a beszédemet, hogy itt áll előttetek egy telhetetlen ember! Barátaim, mindnyájunk egészségére!

A KÉTTORNYÚ VILLA LAKÓI másnap sűrű hóesésre ébredtek. Ralf, a mindenesfiú vastag, barna gyapjúkabátba bugyolálva hajnal óta küzdött a főbejárat felé vezető kerti úton a még mindig majdnem térdig érő hóval. Bosszankodva látta, hogy ha a végére ér, kezdheti elölről.

Frau Schwenk kerek arca jelent meg az ajtóban.

– Ralf! Gyere, segíts bevinni a foteleket a szalonból! A fényképész mindjárt itt lesz, és még a reggeli maradványait is el kell tüntetnem az asztalról!

Az étkezőben Frau Teichmann már javában vezényelt a férjének.

– Kicsit jobbra! Hans! Mondom, jobbra, ne balra! Úgy lesz középen, jelöld meg! Jaj, óvatosan tedd le azt a képet!

Hans Teichmann a méretes barokk tálalószekrény fölött imbolyogva, határozott csapásokkal ütötte a szeget a cseresznyefa burkolatba. Az utolsó csapás a hüvelyujja közepén puffant.

– Az áldóját annak a…!

– Ne káromkodj, Hans!

– De miért nekem kell ezt csinálni, amikor jöhetett volna…

– Hallgass! – fojtotta bele a szót a felesége. – Tudom, mit akarsz mondani! De te is tisztában vagy vele, hogy Imbert már nem jöhet ide. Nem is akar ezentúl itt segíteni. És egyetlen szót se többet!

– És ugyan miért nem akar? – csattant fel Frau Schwenk, amint Ralf kíséretében befújtatott az étkezőbe. – Olyan nagyságos úr lett a maga fia, hogy Winteréknél már nem piszkítja be a kezét egy kis munkával?

– Más dolga van – vetette oda Frau Teichmann.

– De nagyon elfoglalt lehet vasárnap! Meg ezek szerint újabban mindennap! Két hónapja a lábát se tette be a házba, pedig most különösen elkelne az ereje!

– Más idők járnak – próbálta lezárni a beszélgetést a házvezetőnő.

– Igazán? Hát pont azért! De hamar kimegy egyesek fejéből, mivel tartoznak másoknak! Ide, ide tedd a fotelt, Ralf! A tálaló elé, pont középre!

– Úgy érti, hálával? Megháláltuk mi már, amit lehetett, meg amit kellett! Bőségesen is! – legyintett Frau Teichmann.

– Milyen nagyszerű tudni, hogy maguknál ezt is kilóra mérik. Mert szerintem azt soha nem lehet meghálálni, hogy a fia nekik köszönheti az életét.

– Egyáltalán hall még maga minket arról a magaslatról, ahonnan az erkölcsi prédikációit tartja, Frau Schwenk? Mert ha igen, akkor mondom magának, hogy nem igazán érdekel a véleménye! – emelte meg a hangját Frau Teichmann.

– Szükségtelen üvöltöznie velem, nem vagyok süket. De emlékeztetném, hogy ha Herr Winter nem viszi a fiát kórházba azon a végzetes éjszakán, bizony senki nem kezeskedett volna az életéért! És az azonnali műtét, meg a kezelés költségét is állta, és egyetlen pfenniget sem hagyott maguknak kifizetni! Hogy feledkezhetnek meg erről?

– Nem felejtettük el. De már letudtuk. Vége! Egy életen át nem kötelezhetnek minket a hálára.

– Kötelezni? Herr Winter és a családja? Bárkit is bármire? Térjen már az eszére, jóasszony! Úgy látom, rosszat álmodott, és most összekeveri a valósággal! – kacagott fel Frau Schwenk, és a karjára szedte a reggeli edényeket.

A kapucsengő berregni kezdett.

– Megyek, beengedem a fényképészt. Hans, te menj le a konyhába! – adta ki az utasítást Frau Teichmann a férjének, és dühödten kivágtatott.

– Húha! – suttogta Ralf Frau Schwenk mögül. – Nem gondoltam volna róluk.

– Nos, meglepődnél, ha tudnád, egyesek milyen mélyre tudnak süllyedni, hogy megkapják, amit akarnak.

Signor Bortesi nagy műgonddal helyezte a helyiség közepére az állványát és a gépét. Amíg a családra várakozott, Frau Schwenk egy kanna forró teát, mézet, citromot és egy tányér mandulás kekszet, hókiflit meg pár szelet diós szuflét küldött fel Ralffal, mert az olasz úr alkatából arra a következtetésre jutott, hogy valószínűleg nem veti meg az efféle finomságokat. A fényképész pedig azonnal kényelembe helyezte magát az ablak melletti karosszékben, és az ölébe vette a megrakott tálcát, bizonyítva, hogy kitűnő emberismerete ezúttal sem hagyta cserben Frau Schwenket.

Elsőnek Martha érkezett Isaakkal, az udvarlójával. Enciánkék kétrészese rafinált szabással lágyította kissé erős csontozatú alakját. Hátul mesterien összefogott, gesztenyeszínű hajába egy zafír félholdat tűzött.

– Mi vagyunk az elsők? Meglep! Apa előtt még soha sehova nem sikerült odaérnünk – nevetett Martha.

– Ti már itt vagytok? – lépett be Abraham. – Pedig én biztosan nem késtem!

– Apa! Mit hallok? Megelőztek? Ez hogyan történhetett meg? – kérdezte Edel az ajtóból, és elindult Signor Bortesi karosszéke felé.

Edel az anyjára emlékeztetett. Égetettcukor-színű, tisztaselyem kompléjában valószínűtlenül vékonynak és törékenynek hatott. Sötét haját lazán kötötte egybe a tarkóján, hosszú, csillogó üveggyöngy fülbevalója pedig játékosan hullámzott lépései ritmusától.

– Nagyon örülünk, hogy itt van! – szólalt meg olaszul, és kezet nyújtott a férfinak.

– Ön beszél olaszul?

– Igen, nyelvtanári pályára készülök. És mindent imádok, ami az önök országával kapcsolatos! Talán nyáron, Martháék esküvője után újra eljutunk Rómába. Igaz, apa? Úgy imádom az ottani napsütést, a divatot, azokat a színeket! – csacsogott fesztelenül Edel a fényképésszel.

A dada is megérkezett, karján Zarah-val, Adele néhány másodperc múlva követte. Az asszony földöntúli jelenségként hatott vérpiros szaténruhájában. Vállán hosszú muszlinpalást lebegett, karja finoman áttűnt a leheletvékony kelme alatt. Szív alakú dekoltázsában a Zarah születésekor kapott rubin nyakéket viselte. Dús, sötétvörös haját lágy hullámokban fésülte kontyba. Bár már túl volt a negyvenen, karcsú, sudár alakja és feszes, hibátlan bőre kortalanná tette. Mosolygott, és a szemében még mindig ugyanaz a csillogás látszott, mint amikor Abrahammal először találkoztak.

– Hol marad Joachim? – kérdezte halkan.

– Reggel korán bement az irodába, asszonyom – válaszolta Frau Teichmann.

– Valamit még át akart nézni a holnapi szállítások miatt – tette hozzá Abraham. – Bármelyik percben itt lehet. Talán addig helyezkedjünk el! Maestro? – fordult a fényképész felé.

– Kérhetem, kisasszony, hogy tolmácsoljon nekem? Még korántsem tökéletes a németem.

– Ez csak természetes!

– Nos, asszonyom, a gyermekkel foglaljon helyet ott középen. Mögé kérném szépen az urat, kicsit balra. A kisasszonyokat pedig a férje két oldalára. Uram, ön a menyasszonya bal oldalára szíveskedjék. Köszönöm. Meg is volnánk!

– Ó, egy pillanat, a bátyám még nincs itt! – szólalt meg Edel.

– Tényleg? Va bene, akkor én fogyasztanék még egy keveset, amíg önök várakoznak – vigyorgott a fényképész.

– Mi pedig addig itt álldogáljunk? Legjobb lenne, ha Joachim beköltözne a vállalathoz, már úgyis ott él – méltatlankodott Martha.

– Nagyon szépen sikerült beállítanom a kompozíciót. Molto bello! Megnyugtatna, ha így maradnának – közölte Signor Bortesi, és a süteményes tálca felé indult.

– A mosoly is maradjon? – folytatta a kötözködést Martha. – Miért kell mindig rá várni?

– Joachim nemsokára átveszi apád helyét a cégben – szólalt meg Adele.

– Zöldfülű. Azt hiszi, meg tudja csinálni.

– Nagyon csúnya dolog azt remélni, hogy rosszul hiszi. És elég volt ebből, Martha, hirdess tűzszünetet! Legalább mára! – zárta le a beszélgetést Adele.

Ekkor kinyílt az ajtó, és Joachim vágtatott be rajta. Magasságában és szikár testalkatában az apjára hasonlított, de az arcán az anyja finom vonásait hordozta.

– Elkéstem? Annyira sajnálom! Gond volt az amerikai vámpapírokkal, és a könyvelő is jócskán késett, akkora a hó! – mondta bűnbánó arckifejezéssel, és átadta a kabátját Frau Teichmann-nak.

Lerúgta a csuromvizes cipőjét, és zokniban, meg a térdig felázott, hamuszürke öltönyében tanácstalanul álldogált a szoba közepén. Elámulva nézte az ünneplőbe öltözött családtagjait, majd hirtelen a fali konzol tükréhez ugrott, és megkísérelte zilált, hullámos hajtincseit lesimítani, de néhány ügyetlen mozdulat után feladta a próbálkozást. Megfordult, zavartan igazított egyet a zakóján, majd a szótlanul várakozó családtagjaira nézett.

Edel elnevette magát. Joachim egy csapzott kiskutyára emlékeztette, akit a pustoló télből egy meleg szobába menekítettek.

– Akkor kezdhetjük is! – jelentette ki Joachim a szokásos, széles vigyora kíséretében, és a tálaló előtti kompozícióhoz lépett.

– Hát nagy cécót nem csaptál a fotózásból – szúrt oda Martha, és a fotós felé fordult.

– Allora, a fiatalúr az édesanyja háta mögé szíveskedjen, jobb oldalról. Mille grazie! És akkor kérem szépen mindenkitől azt a mosolyt!

A WINTER UND WEISS GETREIDE VERTRIEBSGESELLSCHAFT portása az asztalra borulva próbálta meg átvészelni az újabb kényszerű éjszakai túlórát. Herr Schlucht a kapusfülkében teljes díszkivilágítással és hangos rádiószóval próbálta távol tartani a lesben álló, bágyadt fáradtságot, miközben unott tekintettel kémlelte a lépcsőházi órát.

– Mindjárt négy óra, és a fiatalúrnak még mindig nem akaródzik taxit rendelni. Soha nem akar már hazamenni? – ingatta a fejét bosszúsan.

Herr Schlucht el sem tudta képzelni, mivel lehet ennyit bíbelődni egy irodában. Bezzeg ő, ha egyszer a maga ura lehetne, és lenne mit a tejbe aprítania, mint Winteréknek, ő bizony egy perccel sem maradna tovább, mint ameddig feltétlen kell! De könnyen lehet, hogy még addig sem. Feltápászkodott, hosszan, jóízűen ásított, majd két karját a magasba emelve kinyújtóztatta elgémberedett tagjait. Megtermett, erős ember lévén faltól-falig betöltötte a kis helyiséget. Gépies mozdulatokkal gyűrte vissza a nadrágjába az ingét, megmarkolta a cigarettásdobozt, és a főbejárathoz ment.

Június utolsó napja volt, és szokatlanul meleg időjárás köszöntött a városra. Az utcakövek még mindig ontották magukból a nappali hőséget, a levegő nem mozdult. A szemközti utcából fékevesztett mulatozás hallatszott: a Königlicher Hof nevű söröző óriási, üvegezett csarnokai zsúfolásig megteltek tisztekkel és közlegényekkel. Az irodaház sarkánál lévő kis sétateret is lengén öltözött nők és nyitott zubbonyú SA-sok lepték el.

A Winter und Weiss székhelyén már jó ideje kiürítették a lenti helyiségeket, és belülről spalettákkal sötétítették el a földszinti ablakokat, mert a rendzavarások és a kődobálások szinte mindennaposak voltak, így jobbnak látták egy emelettel feljebb költöztetni a szállítmányozási csoportot, illetve ami még maradt belőle. Sokan a munkatársak közül kénytelenek voltak felmondani, és nehéz szívvel, máshol, kevesebbet fizető állásokat vállalni. Herr Schlucht azonban elégedett volt a sorsával. Ötven felé járt, eltartotta a családját, és a munka, leszámítva persze az emberhiányból adódó többletfeladatokat, nem volt túl nehéz. És hát meg kellett érteni, hogy nem mindennapi idők járnak. Winterék, ha nem is nyugalommal, de mégis halvány bizakodással tekintettek a jövőjük elé, hiszen úgy gondolták: kenyérgabonára szükség volt eddig is, és szükség lesz ezek után is.

Hajnalodott. A sétatéri platánok lombjaiban ébredeztek az éhes madárfiókák, és egyre hangosabban követelték a szülőktől a jussukat. Hirtelen tehergépkocsik zaja verte fel legszebb álmukból a környék lakóit. Katonákkal megrakott páncélautók dübörögtek a városszéli erdő felé, Bad Wiessee irányába. A tömött oszlop végén egy nyitott személyautó haladt, benne három tiszttel.

Az emeleti erkélyes iroda ablakából Joachim álmos arccal nézett le az utcára.

– Mi történik? – kiáltott le a cigarettájából mélyet slukkoló portásnak.

Herr Schlucht felnézett, és széttárta a kezét.

– Nem kellene már indulnia, uram? – kérdezte. – Mikorra hívjak kocsit önnek?

– Még valamit átnézek, és végeztem! Öt perc múlva hívhatja!

A portás a csatornába pöccintette a csikket, és a kapu felé fordult.

A nyitott személykocsi és egy üres teherautó leváltak a konvojról, és a söröző utcájába hajtottak.

– Micsoda felfordulás! – nézett utánuk méltatlankodva Herr Schlucht. – Pedig még fel sem kelt a nap!

Joachim gondosan borítékba hajtogatta az úti okmányokat, és az iratrendezőt a titkára asztalára tette. Papírlapot, tollat vett elő, és meghagyta, hogy reggel kilencig juttassák el a dokumentumokat a vasútállomásra. Kulcsra zárta az íróasztalát, majd néhány, reggeli közben átnézendő Winter und Weiss cégjelzéses dossziét még a táskájába tett, és felvette a zakóját. Az iroda ablakait bezárta, és az ajtóból még visszanézett, hogy mindent rendben hagy-e maga mögött. Szerette ezt a kis szobát. Noha nem volt olyan pazar berendezésű, mint az apjáé, ami közvetlenül az övé mellett volt, de ezt nem is bánta, mert azt egy kissé ódivatúnak találta. A süppedős perzsaszőnyeget, a falakon körbefutó, roskadásig pakolt diófa polcokat, valamint a méretes, posztóborítású, faragott íróasztalt; úgy vélte, csak jó pár év múlva tudná magához elképzelni. Lekapcsolta a villanyt, és kilépett a folyosóra.

A főbejáratnál Herr Schlucht izgatottan közölte, hogy bocsánatot kér, de a taxitársaságnál nem veszik fel a telefont, hiába próbálja őket elérni.

– Semmi baj! Egy tízperces séta az állomásig jót is fog tenni, kicsit lehűlt már a levegő, úgyhogy legalább kiszellőzik a fejem. Fél óra múlva megy az első vonat – mondta Joachim, és a kapuhoz lépett. – Maga is menjen, pihenjen! Jó éjszakát, Herr Schlucht!

– Uram!

– Igen?

– Teljesen fel van bolydulva a környék. Mindenfelé SA-sok vannak. Nem tudom, mi történik. Nem várná meg, amíg kicsit elcsitul a környék?

– Köszönöm, Herr Schlucht, de úgy vélem, nincs miért aggódnunk.

– Már hogyne volna, uram! Mind részegen üvöltöznek, és ilyenkor semmi és senki sincs tőlük biztonságban. Ez már nem a régi Németország!

– Valóban nem az, de nem engedhetünk teret a félelemnek. Azzal csak rontunk a helyzeten. Nekem pedig mindenképpen otthon kell lennem, mire anyám felébred, különben halálra aggódja magát miattam.

– Értem, uram. Akkor itt megállok a kapuban, és figyelem, amíg a főútra nem ér.

– Köszönöm, de higgye el, semmi szükség rá. Jó éjszakát! – mondta határozottan Joachim, és betessékelte a portást a kapun.

A hóna alá csapta az aktatáskáját, és ráérős léptekkel elindult a Königlicher Hof irányába. A söröző előtt parkoló nyitott kocsiból a tisztek hangos parancsokat osztogatva próbálták a bódult katonákat a teherautóra terelni. Joachim átment a túloldalra, mert átfutott az agyán, hogy talán mégis igaza van Herr Schluchtnak, és vissza kellene fordulnia. Érezte, ahogy a szíve szaporábban kezd verni, de nem akarta hagyni, hogy úrrá legyen rajta a szorongás. Valóban nem nevezhető rózsásnak a helyzetük, és gyakoriak a zaklatások is. De ő csak egy járókelő, gondolta.

– Hé, maga! Jöjjön csak ide! – kiáltott egy öblös hang a nyitott kocsi felől.

Joachim, bár sejtette, hogy ez neki szól, úgy tett, mint aki nem hallja.

– Hé! Maga! Jöjjön ide! – hangzott az ismételt parancs.

De Joachim csak lépdelt tovább.

– Igazoltassák azt a személyt! – adta ki az utasítást az első ülésről egy sebhelyes arcú tiszt. A kocsi mellett posztoló tiszthelyettesek átfutottak az úttesten, és hátulról karon ragadták Joachimot.

– Iratokat! – szólították fel.

– Nem követtem el semmit – mondta csendesen Joachim.

– Azt majd mi megmondjuk! Ide az irataival!

Joachim a zakója belső zsebéből elővette a papírjait. Remélte, hogy a megfelelő dokumentumok vannak nála. Nem vette komolyan az apja intelmeit, de most hálát adott magában az előrelátásáért. Némi készpénzért és családi ékszerért cserébe nemrég sikerült olyan igazolványokhoz jutnia, amely szerint a református vallást gyakorolta. De bízott benne, hogy soha nem lesz szüksége rájuk.

– És merre a nagy éjszakában?

– A menyasszonyomnál voltam – hazudta Joachim olyan ügyesen, mintha előre eltervezte volna.

Az SA-sok kitódultak az utcára. Néhányan könnyítettek a sör okozta feszítő érzésen, arrébb ketten a lámpaoszlopba kapaszkodva adták vissza a megivott folyékony kenyeret a földnek.

Joachim végignézett a katonákon. Egy fiatal, kezében irányító zászlót szorongató katonával összeakadt a tekintetük, de az máris elfordult. Joachimnak hirtelen valahogy ismerősnek tűnt, de izgatottságában a hajnali lappangó fény kevésnek bizonyult az azonosításhoz.

– Járműre! – harsant a vezényszó a teherkocsi mellől.

– Rendben van. Akkor jó utat hazafelé! – mondta a magasabbik tiszthelyettes, és visszaadta Joachimnak a papírokat.

A fiú felsóhajtott. Nyugodt léptekkel és zakatoló szívvel igyekezett minél hamarabb az utca végéig jutni. A szeme sarkából még észlelte, ahogy a zászlóvivő a nyitott kocsihoz lép, és mond valamit a sebhelyes arcú tisztnek, majd az odainti a két tiszthelyettest. Önkéntelenül megszaporázta a lépteit.

– Hé! Maga ott! Jöjjön csak vissza! – kiáltott utána a magasabbik tiszthelyettes.

Joachim tiszta erejéből rohanni kezdett. Próbálta felmérni a lehetőségeit, hiszen jól ismerte a környéket: ha eléri a Buddenbrock közt, a kis épületek között egérutat nyerhet, vagy elrejtőzhet. A háta mögül egyre erősödő motorzajt hallott, de nem fordult meg, szaladt, ahogy csak bírt. A nyitott autó elé vágott, és a tisztek leugráltak. Joachim hátranézett, és látta, hogy egy másik csapat futva tart felé. Bekerítették. Újra a kocsi irányába fordult, amikor hatalmas ütést érzett a hátán, és csaknem orra bukott. A kezét hátracsavarta egy testes katona, és a sebhelyes arcú tiszt elé vezette. A heg az arca bal oldalán, a szeme aljától a szája szegletéig húzódott.

– Hamis az igazolványod, te rohadt zsidó! – förmedt rá a tiszt. – Mi van a táskádban? – A magasabbik tiszthelyettes elvette, és a földre szórta a táska tartalmát. – Winter und Weiss? – olvasta a dosszié feliratát a sebhelyes arcú. – Akkor ezek szerint igaz! Minket akartál átvágni, te koszos disznó? – üvöltötte, és kesztyűs öklével Joachim arcába vágott, majd újra és újra arcon ütötte, mígnem Joachim orrából dőlni kezdett a vér. – Intézzétek el! – mondta a körben álló SA-soknak.

– Jawohl, Herr Sturmführer! – kiáltotta a magasabbik tiszthelyettes.

A sebhelyes arcú középre igazította a sildes sapkáját, visszaült a kocsiba, és elhajtott.

A nagy testű katona belemarkolt Joachim hajába, hátrafeszítette a fejét, és térddel teljes erejéből gerincen rúgta. Joachim felnyögött a fájdalomtól. Elölről ketten előbb ököllel sorozták, majd gyomron, hason, végül többször mellkason rúgták. A nagy testű elengedte, mire Joachim a földre rogyott. Zihált, ömlött a vér a szájából, érezte, ahogy a tüdeje megtelik folyadékkal. Irtózatos erejű ütés csattant a tarkóján, szédülni kezdett. Vért hányt. A zászlóvivő fiú ekkor oldalról megrúgta. Joachim eldőlt, és a kezét a feje köré kulcsolta, hogy védje magát a rúgásoktól. Hallotta, ahogy a csizmák alatt szilánkosra roppannak a kézcsontjai. Fájdalmat már nem is érzett, csak a testére lesújtó lábak tompa puffanásai visszhangoztak a koponyájában. Néhány perc múlva az ütlegelés abbamaradt. Joachim még mindig eszméleténél volt, de már alig jutott levegőhöz.

– Hugyozd le a mocskos zsidót! – üvöltötte a nagy testű.

Az utca elnéptelenedett. A köztéri lámpák erőtlen fényét felváltották a felkelő nap első sugarai.

Herr Schlucht, miután végzett a papírmunkával és még egyszer ellenőrizte a főkapcsolókat, elhagyta az épületet. Befordította a biztonsági zárat a nagykapu díszrácsán, és elindult haza a megérdemelt pihenőidejét letölteni. Lélekben már felkészítette magát, hogy mielőtt lefeküdne, az asszonnyal süttet néhány tojást húsos szalonnával, jól bereggelizik, és végre alszik egy nagyot. Ekkor azonban egy fekvő alakot pillantott meg távolabb az úttesten.

– Nem kellett volna annyit szlopálni! Micsoda katonaság ez! Csak ivásból meg tivornyázásból áll nekik a szolgálat! – mormogta rosszallóan. – Te jóságos isten! – hasított bele a felismerés, amint közelebb ért. – Az nem lehet! Jaj, istenem! Nem, nem, az nem lehet! Add, hogy ne az legyen – mondogatta magának, miközben már teljesen biztos volt abban, hogy Joachim fekszik a köveken. Szaladni kezdett, majd a magatehetetlen test mellett térdre vetette magát. – Winter úr! Hall engem? Winter úr! Kérem, kérem, szóljon valamit! – mondta könyörgő hangon, és két tenyerével megemelte Joachim fejét.

A kiömlött vér már alvadni kezdett. Herr Schlucht ujjai között nyúlós, barnás nyálka folydogált.

– Jaj, istenem, megmondtam, ugye, megmondtam… Minek is nem maradtam a kapuban! Jaj, istenem, legalább segíthettem volna! Várjon, visszamegyek, hívok mentőt! Vagy fel tud állni? Tud velem jönni?

Joachim résnyire nyitotta a szemét. A szája összeragadt az alvadt vértől és a hányadéktól.

– Imbert – suttogta.

– Hogy mondja, Winter úr? Nem értem!

– Szóljon apámnak… Imbert T… – suttogta újra erőtlenül, majd lecsukódott a szeme.

Herr Schlucht egy gyenge sóhajtást hallott, aztán látta, amint egy vérbuborék buggyan elő a fiú szájából.

Joachim teste elnehezedett.

– Hogy az isten verjen meg mindannyiótokat! – üvöltötte a portás a kora reggeli csendbe.

MARTHA VÉGÜL KORA TAVASSZAL ment férjhez. Szerény esküvőt rendeztek, mert még egy év sem telt el a bátyja halála óta, de nem halogathatták tovább. Év végére várták a gyermeküket. A család nyár közepén Rómába utazott. Martha újabban sokat gyengélkedett, ezért úgy vélte, ebben az állapotban jobb, ha ő és Isaak otthon maradnak.

Olaszországban Edel szorgalmasan járta a várost, gyakorolta a nyelvet, és mindenkivel szóba elegyedett, aki az útjába került. Adele és Abraham legtöbbször a kikötői Majestic nagyszálló teraszán üldögélt, és a citromsárga napernyők árnyékában csodálták a szikrázóan kék tengert, a megállás nélküli hajóáradatot és az első divat szerint öltözött nyaralókat. Abraham mondta is, hogy noha eddig sem voltak kétségei Itália szépségét illetően, most már tökéletesen érti Edel mindent felülíró rajongását. Néha órákon át csak hallgattak, és fogták egymás kezét.

A Joachim elvesztése miatti fájdalom még mindig gúzsba kötötte a nappalokat és az éjszakákat; a szenvedés száműzte az asszony arcáról a titokzatos mosolyt, az álmatlanul, sírva töltött éjszakák pedig sötét árkokat rajzoltak a szeme köré. Abraham szakálla és a haja kétoldalt pár hónap alatt vált ébenfeketéből hófehérré.

– Önök is Németországból jöttek, ugye? – kérdezte a szomszéd asztaltól egy jól öltözött, szizálkalapot viselő, idősebb férfi.

– Igen, onnan – válaszolt bizalmatlanul Abraham.

– És önök is a hajóra várnak? – folytatta a társalgást a férfi.

– Nem – rázta meg a fejét Abraham.

– Értem. Mi kivándorlunk Amerikába. Talán holnapra befut végre a járat, és a hét végére már úton is leszünk – sóhajtott. – Így lesz a legjobb.

– Mi egy hét múlva visszautazunk.

– Már megbocsássanak, de megkérdezhetem, hogy… Jól értem, önök nem szándékoznak elhagyni Németországot? Ott nincs többé biztonság.

– Biztonság? Mondja, mi az, amit az életben biztosra vehetünk? Ugyan! – legyintett egykedvű arckifejezéssel Abraham, majd folytatta. – Mindenünk odaköt. A vállalat, a gyerekek… És a nagylányunk épp várandós. Bízom benne, hogy nem súlyosbodik a helyzet. A józan ész csak jobb belátásra kényszeríti az embereket.

– Csodálom önt a jóhiszeműségéért. Látva, ami Németországban történik, azt hihetnénk, hogy az emberek többsége hamarosan búcsút fog inteni a bizakodásnak.

– Az emberek többsége talán. De nem szabad feladnunk a reményt.

– A remény nagyon csalóka. Arra csábít, hogy ne akarjuk elfogadni a valóságot. Mi nem ismerjük egymást. Talán el is ítéli a tolakodásom, de higgyen nekem, hogy amikor a józan észről meg a jobb belátásról beszél, nincsenek szavak, amelyek ezekben az időkben távolabb állnának az igazságtól.

Abraham sóhajtott, és kissé tétován pillantott körbe.

– Ne haragudjon, ha zavarba hoztam ezzel – folytatta a férfi, érzékelve Abraham tanácstalanságát.

– Nem, nem! Talán igaza van, és valóban vesztésre állunk. Minden bizonnyal jobban tennénk, ha nem áltatnánk magunkat.

– Mi az újrakezdés mellett döntöttünk. Építeni nagyon nehéz. Pláne a mi korunkban… De a felségemmel úgy érezzük, így is, úgy is az egész jövőnk forog kockán. Az otthoni helyzetet látjuk, tapasztalhattuk, az ismeretlen pedig félelemmel tölt el. De az ismeretlentől való félelmünket talán még mindig könnyebb legyőzni, mint nap nap után megmártózni a tragédiák és a drámák tengerében. Persze az is lehet, hogy megfutamodni gyávaság.

– Ó, nem gondolom. Ahogy véleményem szerint maradni sem az. A bizonytalanság korát éljük.

– Fontolják meg! A hajó holnap érkezik, és segíthetek rá jegyet szerezni. El tudom intézni.

– Németországban születtem, ahogy már a dédapám is. Mi németek vagyunk. Az a hazánk. Ott kell boldogulnunk, amíg lehet.

– Most még megtehetnék, hogy máshol keressék a boldogulást. Az ember nem kap túl sok esélyt az életben, és ha elszalasztja azokat, nem biztos, hogy újra adódik lehetősége.

– Kedves, hogy így aggódik értünk, de mindenképpen hazautazunk.

– Nos, ön tudja. Mindenesetre tisztelem a bátorságát.

Abraham elmosolyodott.

– Bátorság volna? Vagy inkább vakmerőség?

– Talán mindkettő. De ha meggondolnák magukat, a Majestic szállóban megtalálnak. Még nem késő!

Adele hosszasan nézett a távolodó pár után. Joachimra gondolt, és azt találgatta magában, vajon milyen életet szán a sors Marthának, Edelnek és Zarah-nak. És nekik, Németországban. Vajon meg tudja-e győzni valaha is a férjét egy új élet lehetőségéről valahol nagyon messze, távol minden szörnyűségtől? Leírhatatlanul fájdalmasan vágyott arra, hogy ne kelljen soha többé rettegnie a jövőjüktől. Megborzongott.

Abraham gyengéden megérintette, és maga felé fordította az arcát.

– Adele, nem szabad azon töprengened, hol sülhetnek el rosszul a dolgok. Csak arra gondolj, ami jól történhet.

– Honnan tudtad, mi jár a fejemben?

– Kedvesem, ha te lennél az én helyemben, akkor nem kérdeznél ilyen csacsiságokat!

FRAU SCHWENK teli kosarakkal a karján lépett be a konyhába. A veteményeskert igazán gazdag termést hozott. Örömmel állapította meg, hogy ezen az őszön még a rokonságnak is jut majd bőven répa, cékla és hagyma. Tiszta kötényt vett elő, és az ablak felé fordult. Szemben a kertészlak oldalán már pirultak a vadszőlő levelei, a gesztenyefák rőt színre váltottak, és kövér, tüskés terméseik álmatagon hevertek mindenfelé a puha pázsitban. A pampafüvek hatalmasra nőtt, bársonyos bugái a késő délutáni napsütésben hosszúra nyúlt árnyékkal vonták be a fehér, kavicsos ösvényt. Csak a hamvaska élénksárga virágai nyíltak még javában az ágyásokban, és a kokárdavirág sorai virítottak a kerítés melletti szélvédett helyeken, de ezek a virágok legalább minden évben egészen az első fagyokig kitartottak.

– Vége a nyárnak – mondta csendesen maga elé Frau Schwenk. – Pár nap, és ránk köszönt az ősz.

Elmosolyodott, mert még ennyi év után is fel tudta vidítani a gondolat, hogy többé nem kell iskolába mennie. Amióta csak az eszét tudta, a nyarat szerette a legjobban a világon. Gyönyörködött a zöldek és a kékek ezernyi árnyalatában, élvezte a gyümölcsillatú reggeleket, és a meleg tóparti éjszakákat. Szeptember táján mindig becsapva és elhagyatva érezte magát, amikor halványuló sugarakkal búcsúzott tőle a legkedvesebb évszaka, és mindennap egy-egy tyúklépéssel hamarabb adta át tündöklő hatalmát az esti szürkületnek.

– Hol van Ralf? – dugta be a fejét a konyhaajtón Frau Teichmann.

– A délutáni újságokért ment, meg a postára.

– Jó, amúgy is beszélni akartam magával négyszemközt. Meg egy kis szívességet is kérni – húzta mosolyra a száját Frau Teichmann.

– Ajaj – nyögött fel Frau Schwenk a kredenc felé fordulva. Ez rosszul kezdődik, gondolta magában.

– Hallotta a legutóbbi híreket?

– Az emberek mindenféléket beszélnek.

– A rádióban mondták be, hogy pár nappal ezelőtt a Reichskanzlei elfogadta a faji törvényeket.

– Nézze, Frau Teichmann, én szeretnék ebből kimaradni, ha nem bánja. Nem szívesen foglalkozom a politikával.

– Pedig kénytelen lesz. Elbocsátanak minket.

– Nos, magát talán igen. Egyáltalán nem lennék meglepve. És nemcsak azért, mert ilyen zűrzavaros időkben házvezetőnő nélkül is lehet létezni, hanem mert mindketten tudjuk a lehetséges okokat.

– Csakugyan? És felsorolná azokat?

– Nos, ha ragaszkodik hozzá, elmondhatom. Maga egyrészről azzal sincsen tisztában, hogy egy szolgálónak az önuralom az egyetlen választása, ha a helyén akar maradni, és meg szeretne élni. Másrészről van valami, amiről én nem beszélhetek, mert az a maguk titka, így inkább, ha megengedi, nem mennék bele a részletekbe. De annyit elárulhatok, hogy egy szemernyit sem tartom helyénvalónak, amit tesznek. És még valami. Azt ajánlom, vegye figyelembe, hogy ha valaki nem szól valamiről, az még nem jelenti azt, hogy nem is tud róla.

– Sejtelmem sincs, mire célozgat.

– Pontosan tudja. Nem áll jól magának az ártatlan bárányka szerepe.

– Azt rója fel nekünk, hogy Imbert beállt katonának?

– Azt.

– De mi németek vagyunk, és neki ez a kötelessége.

– Ezek szerint mi nem vagyunk németek?

– Kiforgatja a szavaimat. És különben sem vitatkozni jöttem, csak figyelmeztetni szerettem volna. Mostantól törvény van rá, hogy elküldjenek minket.

– Engem nem fognak.

– És ugyan miért ne tennék?

– A világért se vegye kérkedésnek, Frau Teichmann, de ételre minden körülmények között szüksége lesz a családnak. Ezért nincs okom ettől tartani.

– Szerintem van. Ugyanis nem dolgozhatunk zsidóknak.

– És ugyan miért nem? Ki szólhat ebbe bele?

– A Führer. És állítom magának, ő az első olyan vezetőnk, aki megérti a népet.

– Igazán? Véleményem szerint ez a képessége még nem teszi őt alkalmasabbá a vezetésre.

– Hogy mondhatja ezt? A Führer újra naggyá akarja tenni Németországot, és minden intézkedésével csakis a népünk érdekében cselekszik!

– Azt hiszem, különböző módon látjuk az érdekeinket. És ha még el is ismerném, hogy szép elvek vezérlik, ez korántsem elég, ha közben tönkreteszi mások életét. Viszont engem most sokkal jobban érdekel az, Winter úr tud-e már erről a rémhírről.

– Ez nem rémhír, és tudnia kell róla. Hans mondta tegnap este, otthon a vacsoránál, hogy a Reichskanzleitől kint jártak az irodaházban. Le fogják foglalni az épületet, a vagyont meg az ingóságaikat. Dolgozni persze dolgozhatnak, amíg el nem hagyják az országot. Mert már nem lesznek németek. Elveszik tőlük az állampolgárságot!

– Isten a magasságos égben! Hát maguknak aztán meglódult a fantáziájuk! És ha szabadna kérdeznem, ki a maga férje, hogy ennyire jól értesült? Eddig úgy tudtam, a gépgyárban lakatos.

– Megvannak a forrásaink. Legyen elég ennyi.

– Jól mondja, nekem ebből valóban elég is ennyi. Úgyhogy, ha megbocsátja, most inkább a sülttel foglalkoznék. Mindenesetre reggel még nem tűnt Winter úr gondterheltnek, szóval nem lehet akkora a baj.

– Mindketten tudjuk, Frau Schwenk, hogy Winter úr minél kevésbé akar gondterheltnek látszani, annál rosszabb a helyzet. És még mielőtt folytatná a sülttel…

– Igen?

– Tudja, a szívesség.

– Hát persze – húzta el a száját kelletlenül Frau Schwenk.

– Jól tudom, ugye, hogy a maga unokahúga szakácsnőként dolgozik a Holstein-kastélyban?

– Jól tudja. Mi van vele?

– Úgy hallottam, az ottani házvezetőnő már eléggé idős, és nyugdíjazás előtt áll. Megkérné az unokahúgát, hogy szóljon egypár szót a grófnőnek az érdekemben? És ha lehet, ez maradjon kettőnk között. Nem szeretném, ha a házban azt gondolnák, hogy készülök elhagyni a süllyedő hajót.

– Miért, nem azt teszi?

– De. Csak nem szeretném, hogy tudjanak róla.

– Itt a posta! – robogott be Ralf egy halom levéllel a kezében. – Megyek, felseprem a járdát, mielőtt hazaérnek. A gesztenyefákról milyen korán kezdett hullani a levél! Szörnyű késésben vagyok, megint le volt zárva a főút valami tüntetés miatt. Nem is értem, mi folyik itt napok óta.

– Gyere át este hozzánk, és beszélgessetek egy kicsit Imberttel meg a férjemmel. Ők elmagyarázzák a helyzetet, és meg tudják neked mutatni, hogyan állj a dolgokhoz! – biztatta Ralfot Frau Teichmann.

– Valóban? – képedt el Frau Schwenk. – Én a maguk helyében inkább hagynám, hogy a fiatalember maga alakítsa ki a hozzáállását a dolgokhoz. Te pedig, Ralf – fordult Frau Schwenk a fiú felé –, szeretném, ha tudnád, hogy semmi jóra nem számíthatsz, ha ezekkel az emberekkel kötöd össze a sorsodat.

ADELE MÁR ALUDT, amikor a férje végre hazaért. Máskor is megesett, hogy késő estig tartott a munka. Abraham gyorsan és zajtalanul levetkőzött, megmosakodott, és a takaró alá bújt, majd gyengéden átkarolta a felesége törékeny testét. Mindig jóleső érzés járta át, ha Adele selymes bőréhez ért, ha érezte a haja illatát, vagy csak behunyt szemmel hallgatta a nő békés szuszogását, amíg őt is el nem nyomta az álom. De most szétvetette a feszültség. Álmatlanul feküdt az ágyban, és zakatoltak a fejében a gondolatok. Nagyokat sóhajtott, és a szíve majdnem kiugrott a helyéből.

Adele kinyitotta a szemét, és felé fordult.

– Mi baj, drágám? Miért nem alszol?

– Nem tudok. Okolom, hibáztatom magam, amiért olyan átkozott bolond voltam, és most mindnyájatokat bajba sodortalak.

– Te sodornál minket bajba? De hát te nem tehetsz semmiről!

– De igenis tehetek! El kellett volna mennünk Amerikába. Hogy lehettem ennyire ostoba? Ennyire vak! Ha hallgattam volna rád!

– Drágám, rám nem tudtál volna hallgatni, mert én nem mondtam se azt, hogy menjünk, se azt, hogy maradjunk.

– De gondoltál rá!

– Igazad van, gondoltam rá. De nem szóltam róla. Talán lehettem volna határozottabb.

– Te nem! Nekem kellett volna jobban figyelnem rád és a megérzéseidre. Ha valahogy visszaforgathatnám az idő kerekét…

– Édesem! Most már felesleges azt kívánni, bárcsak ne így történtek volna a dolgok. Ezzel nem oldunk meg semmit.

– Átkozott bolond voltam! És makacs. Ráadásul még büszkélkedtem is vele, mintha valami erény volna… Most meg veletek fizettetem meg az árát.

– Rettenetesen bántod magad!

– Ennél még többet is megérdemelnék! Mert egyedül én vagyok a hibás.

– Ó nem, egyáltalán nem – mondta Adele, és lágyan végigsimított Abraham arcán.

– Folyton az jár a fejemben, hogy mit tettünk, amiért ennyire gyűlölnek minket.

– Mi semmit. Ha rosszul mennek az emberek dolgai, az elrontott életükért, a tudatlanságukért vagy éppen a lustaságukért könnyebb máshol keresni a felelősöket, másokat hibáztatni, és aztán elégtételt venni rajtuk, mint szembenézni az igazsággal – mondta Adele.

– Ezért akarja Hitler és a bűnbandája mindenáron elhitetni velük, hogy mi okozzuk a bajt?

– Igen. Pontosan. Hogy majd ne érezzenek bűntudatot mindazért, amit elkövetnek ellenünk.

– Félek, hogy mindenünk odalesz. Az életünk, a családunk, a vagyonunk. Így hova mehetnénk? Üres kézzel! És egyáltalán, még az sem biztos, hogy elmehetünk innen. Az országban teljes a fejetlenség. Tegnap meglátogattam Webert az ügyvédi irodában. Most nézik a törvényt. Mi az, hogy megfosztják a zsidókat az állampolgárságuktól? Mi nem vagyunk németek? Nem elég a bojkott, a rongálás, a zaklatások? Pár napja a cégnél is jártak. Állítólag majd nemzeti érdekből át kell adni a vállalatot is, de abba biztos, hogy beleőrülök – szakadt fel az aggodalom Abrahamból.

– Bármennyire nehéz is, meg kell próbálnunk az eseményeket higgadtan kezelni. A legfontosabb, hogy ne veszítsük el a fejünket. Először tudd meg, mivel járhat mindez. Közben pedig mérd fel a lehetőségeinket. És persze maradjunk, amíg lehet, de a vagyonunk miatt ne kockáztassunk. A legfontosabb, hogy élünk. És amíg élünk, tehetünk magunkért.

– Édes szerelmem! Mihez is kezdenék nélküled!

– Itt vagyok. Tehát azon, hogy mihez kezdenél nélkülem, egyelőre nem szükséges gondolkodnod – mondta mosolyogva Adele, és megcsókolta a férjét. – Próbáljunk meg aludni! Holnap már egy másik nap lesz.

Feltámadt az éjszakai szél, és meglobogtatta a nyitott ablak elé húzott mézszínű, batisztfüggönyöket. A kora őszi pirkadat hűvös levegővel töltötte meg a hálószobát.

Adele odabújt Abraham mellkasához, és csak hosszú idő múlva tudott, néma könnyek között, álomba merülni.

December első napjaiban Martha egészséges kisfiúnak adott életet. A ház újra megtelt vidámsággal és örömmel: barátok, rokonok sűrű látogatásai kavarták fel a hétköznapokat és Frau Schwenk idegeit az állandó vendégjárás okozta készenlét. Nagyszabású esti összejöveteleket már rég nem tartottak a kijárási tilalmak miatt, de egy késői reggelire vagy ebédre mindig nyitva állt az ajtó a jókívánságaikat kifejezni akaró látogatók előtt.

Abraham ragaszkodott hozzá, hogy a Joachim halála miatti egy év kihagyás után továbbra is készüljenek el a családi fotók. Újév napján ezúttal Martha foglalt helyet a nagy berzser fotelben, ölében a csecsemővel; sápadt szépségét remekül kiemelte ibolyaszínű ruhája. Signor Bortesi a modern idők jegyében Isaakot hanyagul a fotel karfájára ültette. Edel, Abraham és Adele mögöttük sorakoztak fel. Adele még mindig fekete ruhát viselt; sötétvörös hajkoronájában néhol már ezüstösen csillant meg a reggeli napfény. A kétéves Zarah egyetlen percre sem tudott nyugton maradni; végül hagyták, hogy egész idő alatt a lábuknál botladozzon huncutkodva.

A következő évi fényképen Zarah tengerkék színű, fehér masnis ruhácskájában, édesanyja kezébe kapaszkodva simult szorosan a fotelben helyet foglaló apja lábához. Adele fáradtnak tűnt: az arcán nyomot hagytak a megpróbáltatások, szépsége opálosodni kezdett az elmúlt évek terhe alatt. Abraham tartásán is meglátszott már a gondok súlya, szemében a bizonytalanság riadt sötétsége fedte el a vidám csillogást. Isaak az egyik karján a kisfiukat tartotta, a másikkal a felesége vállát ölelte forrón magához. Edel meggyszínű bársonyruhában, sugárzó arccal mosolygott a kamerába egy megnyerő külsejű férfi oldalán.

– És mikor számíthatok az esküvői fotózásra, signorina? – tudakolta mézesmázos hangon Signor Bortesi.

– Még idén nyáron! És kérem, ne aggódjon! Ki más készíthetné a képeket, mint ön? – nyugtatta meg Edel a fényképészt, aki mindezek tudatában hatalmas ügybuzgalommal munkához is látott.

Első lépésben az állványa mellé helyezte a különféle süteményektől roskadozó kártyaasztalkát, és minden egyes sikeres filmkockát egy almás-diós pite vagy egy csokoládés szelet elfogyasztásával ünnepelt meg.

– Siamo pronti! Néhány nap múlva küldöm a felvételeket – jelentette ki a fényképezés végén Signor Bortesi, és a Frau Schwenktől kapott ellátmánya maradékával a táskájában vidáman távozott.

Starnberg, Németország, 1939.

Edel tanácstalanul álldogált a nyitott szekrények előtt. Legszívesebben valami színes mellett döntött volna, már csak azért is, mert a novemberi esős szürkeséget utálta a legjobban.

– Te még mindig így vagy? – nyitott a szobájába Adele. – Mindjárt indulnunk kell!

– Jaj, anya, nem tudok dönteni. Valami igazán vidámat szeretnék!

– És mi tart vissza?

– Hogy a ruháim már nem jönnek rám. Valahol rögtön az első hónapban elhagytam a derekam – nevette el magát, és végigsimított a pocakján. – Istenem, máris milyen kövér vagyok!

– Ó, édesem, még nagyon az elején jársz, várd csak ki a végét! Eszedbe se jusson ilyesmiken bánkódni! A férjednek így fogsz tetszeni a legjobban. A férfiak mind egyformák! Amikor mi már magunk előtt se vetkőznénk le szívesen, akkor a leglelkesebbek, hogy van rajtunk mit fogni.

– Tudom. Max, mondta is, hogy nekem mindig várandósnak kéne lennem.

– Na, látod!

– Drága világ! – nézett be a nyitott ajtón Martha. – Te tényleg fehérneműben fogsz jönni? A kocsi már a ház előtt áll!

– Nem tud dönteni – válaszolt Adele. – Szokatlan még neki, hogy így látja magát.

– Az esküvőtök óta eltelt másfél év alatt végig azt kellett hallgatnunk, hogy aggódsz, mert nem esel teherbe. Most majd azt fogjuk hallgatni a hátralévő hónapokban, hogy hízol? Ó, te jó ég!

– Kislányom! Kérlek!

– De hát anya, miért kell úgy tennie, mintha ez még mással nem fordult volna elő? Talán ő találta fel a terhességet, meg az anyaságot? Na jó, én lent megvárlak benneteket – mondta Martha, és elviharzott.

– Ne haragudj rá, Edel! Tudod, milyen éles a nyelve.

– Tudom. És az igazat megvallva, nagyon nem bánnám, ha egyszer jól meg is vágná vele magát – nevetett fel.

– Drágám, ez egy régi történet. Joachim volt az első gyerekünk, és ráadásul fiú. Persze hogy az egész család körülrajongta, elhalmozta. Tudod, nálunk hárman voltunk lányok, apádnak meg két húga van. Mindenki ki volt éhezve egy kisfiúra. És jól ismerted a bátyádat. A mosolyával mindenkit levett a lábáról. Eszesnek és szépnek született, gyönyörű, okos férfivá érett, csodálatos jellemmel – érzékenyült el Adele, és egy pillanat alatt feltolultak az emlékei. Kevéske szünet után folytatta. – Martha akaratos, önálló kislány volt. Nem hagyta magát egykönnyen szeretni. Csendesen viselkedett, megbízható volt és pontos, vele minden ment elsőre, aztán önállóan. Aztán jöttél te, mindnyájunk közül a legszebb, a legkedvesebb természetű, no és a legkisebb. Apád mindig is rajongott érted, pedig néhányszor igazán próbára tetted az önfejűségeddel. Martha középső gyerekként valahogy kiszorult a körből. Sokat gondolok erre mostanában. Hogy nem azért történt-e mindez, mert annyira szerettem a fiamat. Mert talán a legjobban őt szerettem. Ezt viszont anyaként nem lett volna szabad, és most miattam bűnhődünk mindnyájan.

– Ó, istenem – mondta Edel, és az anyja lábához kuporodott –, ugye nem magadat okolod a történtek miatt? Ne tedd, ezt nem szabad, ráadásul igazságtalan is lennél önmagadhoz! Mert én soha nem éreztem különbséget! Se apától, se tőled! Joachim se kapott több figyelmet vagy szeretetet, és én sem. Sőt! Néha még irigyeltük is Marthát, mert láttuk, hogy jobban a kedvében akartok járni.

– Láttátok?

– Hát persze. De minek is beszéltünk volna erről? Viszont most egészen megrázott, hogy azt látom, mennyi szenvedést okozol magadnak ezekkel a gondolatokkal. Kérlek, ne tedd! Mert a világon nekünk vannak a legjobb szüleink! És biztos lehetsz abban, hogy ezt Joachim is így gondolná. De még Martha is. Hidd el! Ismerem a nővéremet, hiába pokróckodik. Jaj, anya, kérlek, ne sírj! Nagyon remélem, hogy számít egy kicsit, hogy ezeket elmondtam, és talán könnyíthettem a szíveden.

– Nem is tudod, kislányom, milyen sokat számít ez – mosolyodott el Adele könnyes szemmel. – És most kapd fel gyorsan azt a nyári virágos szoknyát, novemberben, aztán futás!

– Várj! Csak még ezt a sálat a vállamra terítem… Vagy inkább ezt a kendőt? Jaj, istenem, melyik kabátot vigyem?

A kocsi a kertkapunál várakozott. Martha türelmetlenül nézegette az óráját. Apa nem fog örülni. Ott kell majd várakoznia az utcán. És ki nem állhatja a pontatlanságot, gondolta.

Adele-ék végre megjelentek a kapuban, átvették Frau Teichmanntól az ernyőt, és sietve az autóhoz indultak.

– Edel! Te meg miket aggattál magadra?

– Miért? Neked nem mindegy?

– Végül is mindegy. De csak annyit mondok, hogy ennek a kis összeállításnak a megjelenésedre gyakorolt hatása el fog maradni a várakozásaidtól.

Edel cinkos pillantást vetett az anyjára, és nyelt egyet.

– Martha, drágám, nem vádolhatsz azzal, hogy nem viselem jól az ugratásaidat. De szeretnélek figyelmeztetni, hogy az én humorérzékemnek is megvannak a határai, és jó lenne, ha ezt észben tartanád!

– Lányok! Remélem, az este folyamán nem lesz több adok-kapok! Ne fessünk magunkról zordabb képet a valóságnál!

A taxi megkerülte a Hiddensee parkot, és egyenesen a tó melletti útra kanyarodott. A templom körül emberek gyülekeztek, valaki beszédhez készülődött, újságokat lobogtatva. Szemerkélni kezdett az eső. Áthaladtak a kertvároson, majd néhány perc múlva a Thorngasse sarkán állt meg az autó.

– Megérkeztünk, asszonyom – mondta a sofőr, mire Adele, Martha és Edel kikászálódtak a kocsiból.

– Csakhogy itt vagytok végre! – mondta széles mosollyal Abraham, kezében méretes virágcsokrot szorongatva.

– Kicsit késve indultunk, ne haragudj – szólalt meg Adele.

– Megint Edelre kellett várni – fordult az apja felé Martha.

– Nem úgy volt, hogy Max is veled jön, apa? – kérdezte Edel.

– Úgy volt, de telefonált délután, hogy valamiért még be kell mennie az üzletbe, és csak később csatlakozik hozzánk. Megint óriási a felfordulás, most éppen Franciaországban történt valami… Csak tudnám, hogy ez mennyiben érint bennünket! Úgy látszik, már a legkisebb szikra is elég, hogy megint kirobbanjon valami. Adele, hány éves is Rose?

– Drágám! A te húgod! Egyébként kereken negyven – nevette el magát Adele.

– Jó, csak nem akartam megint felsülni a köszöntésnél, mint tavaly.

Edel egész este semmi másra nem volt képes figyelni, csak az idő múlására, meg a szorongató érzéseire. Már lassan két órája voltak Rose néniéknél, és Max még mindig nem érkezett meg. Többször telefonáltak az üzletbe, ahol nem vették fel.

– Talán annyira későig maradt valami miatt, hogy már nem akart ide jönni. Lehet, hogy inkább hazament – nyugtatta a lányát Adele, de igazán ő sem hitt abban, amit mondott.

– Ez nem vallana rá. Anya, mi van, ha valami baja esett?

– Most ne gondolj ilyenekre, kérlek! Nem tudhatjuk, mi az oka a távolmaradásának.

– Igen, igazad van… „Amit nem tudhatunk, azon nincs értelme gondolkozni.” Megtanultam már tőled. De akkor is, nagyon félek!

– Mindjárt elindulunk, és otthon minden bizonnyal többet fogunk tudni.

A város felől éktelen lárma szűrődött a szobába. Ordítozás, motorzaj és lövések hangjai hatoltak be a házba. A társaság kitódult az udvarra. Az üzleti negyed felől lángok csaptak a magasba, és néhány robbanás rázta meg az ablakokat.

– Azonnal indulnunk kell! – jelentette ki határozottan Abraham. – Rendelek kocsit.

A taxitársaság nem jelentkezett. Abraham felhívta egy régi barátját, dr. Von Rathot, aki viszont a kialakult helyzetre hivatkozva nem vállalta, hogy értük jön. Abraham végül tőle tudta meg, hogy Párizsban egy zsidó származású férfi lelőtt egy német diplomatát, és ez váltotta ki országszerte a zavargásokat, és hogy a rendőrség tehetetlen. A barátja azt tanácsolta, most inkább ne is menjenek ki a házból.

A család Rose néniéknél maradt. Le sem feküdtek, ennyiüknek nem is lett volna hova, és remélték, hogy Zarah és Isaak meg az unoka épségben vannak az otthonukban. Max felől továbbra sem érkezett semmi hír. Edel hősiesen uralkodott a kétségbeesésén; sose gondolta volna, hogy egyszer hálás lesz a hajnali rosszulléteinek, amiért arra az időre legalább elterelik a figyelmét az aggodalmáról.

Napkeltekor végül gyalog vágtak neki a hazaútnak. Kis hátsó utcákon, a házak között igyekeztek minél előbb, a tóparti utakat elkerülve hazaérni. A fejük felett átható füstszag terjengett, a templom előtti teret és a vásárlóutcát szőnyegként borította a rengeteg üvegszilánk. Az üzletek kirakatai betörve, kifosztva ásítoztak az ürességbe. Borzongató, féktelen pusztítás nyomai ültek a városon.

– Elmegyünk, ugye? – kérdezte Adele mélyen Abraham szemébe nézve.

– El.

– Megígéred?

– Megteszem, amit tudok, de ígérni már nem ígérhetek semmit – válaszolta lehajtott fejjel Abraham.

A zsigereiben érezte, hogy a végjáték tegnap éjjel elkezdődött.

Zarah, amint meghallotta az apja hangját, pizsamában rohant a bejárati ajtóhoz, és a nyakába ugrott. A lenti hálószobából Isaak álmos feje bukkant elő, karján a fiával, Frau Schwenk pedig néhány perccel később, a konyhából érkezett egy csésze langyos, mézes tejjel.

– Ó, hát itt vannak végre – sóhajtott fel.

– És ön? – kérdezte Adele.

– Nem mentem haza. A konyha melletti kis szobában aludtam. Mégis, asszonyom, hogy hagyhatnék itt egy férfit két kisgyerekkel? – nevette el magát Frau Schwenk, és átvette a kisfiút az apjától.

– Maxról nem tudsz valamit, Isaak? – kérdezte Edel.

– Nem. Én azt hittem, veletek van!

– Úgy volt, hogy apával jön, de telefonált, hogy később érkezik. Azóta pedig nem tudunk semmit – mondta Edel, és kitört belőle a zokogás. – Semmit! Semmit! – ismételte egyre hangosabban. – Érzem, hogy nagy bajban van! Érzem!

– Reméljük, nem történt baja… Jaj, istenem, még egy tragédia! – csattant fel mögöttük Frau Schwenk.

– Szerintem okosabb lenne megtudni, hogy mi történik, mielőtt pánikba esünk – higgasztotta a kedélyeket Martha. – Megyek, levetkőzöm.

– Veled megyek – jelentette ki Adele.

– Martha, én komolyan aggódom Maxért – mondta Adele a lépcsőn felfelé menet. – Mi van, ha tényleg baj érte? Akárhogyan is, már kellett volna adnia valami életjelet. Lehet, hogy meghalt?

– Miért halt volna meg? Ugyan már, rémeket láttok! Egyébként meg bármelyikünk meghalhat. Bármikor.

– Martha, az együttérzés hiánya éppen olyan otromba tud lenni, mint a túlzó jajveszékelés. Kérlek, próbáld egy kicsit feléleszteni az érzelmeidet! Végtére is a húgodról van szó!

– Igazad van, anya. De eszedbe jutott az, hogy amennyire csak tőlem telik, én is próbálom magam védeni? Talán jobban titkolom az érzéseimet, mint kellene… Igen, meglehet. De ettől még senki nem hitte közületek, hogy nincsenek, ugye?

Adele hirtelen elkapta, és simogatni kezdte a lánya kezét, aztán megcsókolta, mire Martha kérdő tekintettel fordult felé.

– Tudod, most ébredtem rá, hogy Edel mennyivel jobban ismer téged, mint én.

Edel szótlanul gubbasztott a kanapén, és viaszarccal bámult ki az ablakon. Frau Schwenk pár óránként vitt neki egy kanna frissen főzött teát, amit aztán érintetlenül vihetett is vissza. A nappalok egybefolytak az éjszakákkal. Harmadnapra Abraham egy levéllel a kezében tért haza. Megkérte Frau Teichmannt, hogy szóljon Adele-nak, mert szükség lesz rá. Bement a szalonba, és Edel mellé ült a kanapéra. Pár pillanat múlva Adele is megérkezett, és ő is leült a lánya mellé.

– Kislányom, ez minden, amit tehettem. Dr. Von Rath segítségével megszereztettem egy lista másolatát, amin a zavargások éjszakáján letartóztatott és elhurcolt személyek neve szerepel.

– Te már megnézted?

– Igen.

– Most úgy érzem, nem lennék képes elviselni. Még nem.

– Nehéz lesz, drágám, nagyon nehéz, de megígérem, jobb lesz tudni az igazságot, mint akár egyetlen percig is a kételyek és a kétségbeesés között hánykolódni.

– Drágám, napok óta nem alszol! Elemészted magad a bizonytalanság miatt – szólalt meg halkan Adele.

– De amíg nem tudok biztosat, addig valahogy… életben tartom, és ezt most még nem bírom feladni! Szükségem van rá!

Abraham mélyet sóhajtott, és a feleségére nézett. Mardosta és okolta, hibáztatta magát, égett a lelke, sajgott a szíve, mert tudta, hogy akkor, ott, Rómában végzetes hibát követett el. Ostoba, vak és makacs volt.

Edel felemelte a tekintetét.

– Meghalt. Ugye? – kérdezte színtelen hangon.

– Igen. Minden bizonnyal igen.

Edel elsápadt, remegni kezdett, és levegő után kapkodott. A teste görcsbe rándult. Fájdalomtól eltorzult arccal nyögött fel. Feje hirtelen hátracsuklott, és csak a megállíthatatlan zuhanást érezte a semmibe.

– Jobban van? Tehetünk érte valamit, doktor úr? – kérdezte Adele az orvos arcát fürkészve.

– Most nem. Nyugtatókat kapott, és néhány nap pihenésre lesz szüksége.

– És a gyerek?

– A babát elvesztette. Nagyon, nagyon sajnálom, Frau és Herr Winter.

Signor Bortesi még azon a héten megjelent a kéttornyú villánál. Frau Teichmann nyitott ajtót.

– Az asszonyomat keresi?

– Hát az az igazság, hogy én… inkább csak üzennék neki valamit. Nem szeretném megzavarni.

– Itt vagyok! – szólalt meg kedvesen Adele a nappali irányából. – Minek köszönhetjük a látogatását, Signor Bortesi?

A fényképész a kalapját gyűrögetve, zavarodottan álldogált a küszöbön. Feszengett, és láthatóan kényelmetlenül érezte magát a szerepében.

– Bejön?

– Nem. Köszönöm, nem. Nos, a helyzet az, talán tudja, hogy én… Szóval be kellett társulnom egy német cégbe. Mert külföldi vagyok, ugye. És már most nagyon sok az elfoglaltságunk.

– Igen? – nézett rá kérdőn Adele.

– És csak időben szerettem volna szólni, hogy a következő újévi fotózást én így már nem tudom vállalni. És kérem, higgyék el, kizárólag ez az oka. Remélem, megértik.

– Persze, megértjük.

– És hát…

– Van még valami?

– Allora… igen. Én csak szeretném… biztosítani szeretném önöket, hogy én… személy szerint én rendkívüli módon sajnálom mindazt, ami mostanában Németországban történik. Elképzelhetik, mindenkinek mennyire rossz ez.

– Tudja, Signor Bortesi, mostanra én már sok mindent el tudok képzelni, de csak kevés dolgot hiszek el. Isten vele! – mondta Adele, és búcsúzásra nyújtotta a kezét.

Tartalom

Első rész