részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Laurence Rees: The Holocaust: A New History
Viking an imprint of Penguin Books, 2017

Copyright © Laurence Rees, 2017
Hungarian translation © 2021 Kisantal Tamás
Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Oláh Gábor

ISBN 978 963 604 020 8

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa
A szöveget gondozta Tóth Andrea és Varga Anita
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Camillának

Prológus

A nácik szemében teljesen egyértelmű volt, hogy Freda Wineman bűnös. Hiszen zsidó. 1944 májusában, húszéves korában a francia kollaboráns katonai szervezet, a Milice letartóztatta Saint-Étienne-ben, majd szüleivel és három testvérével együtt a Párizs külvárosában lévő hírhedt gyűjtőtáborba, Drancyba vitték, innen pedig a nácik által megszállt Lengyelországba, méghozzá Auschwitz-Birkenauba deportálták.

1944. június elején a Fredát, családját és nagyjából ezer másik franciaországi zsidót szállító vonat elhaladt a birkenaui vörös téglás őrtorony alatt, és egyenesen a tábor felé vette útját. Amint a tehervagon ajtajai kinyíltak, és a foglyok kiléptek a fénybe, Fredának rögtön az jutott eszébe: „Ez maga a pokol. Micsoda szag! Borzasztó szag volt.”1 A lány azonban ekkor még nem tudta, hogy valójában mi zajlik Birkenauban. Rabok nyüzsögtek a hatalmas területen. Talán dolgozni hozták az újonnan érkezetteket?

Miközben a család a vágány melletti részen – vagyis, ahogy itt hívták: a „rámpán” – ácsorgott, váratlan események zajlottak le. Csíkos pizsamához hasonló egyenruhát viselő rabok ordítottak rájuk (mint később kiderült, a „Sonderkommando” elnevezésű különleges egységhez tartoztak): „Adjátok a gyerekeket az idősebb nőknek!” Engedelmeskedtek, és így egy húszas éveiben járó fiatal nő odaadta a kisbabáját Freda édesanyjának.

Utasították a zsidókat, hogy álljanak két sorba – külön a nők és külön a férfiak. Freda és anyja, aki még mindig a gyereket tartotta, rémülten beálltak a női sorba. Amikor anyja a sor végére állt, egy SS-doktor (Freda szerint Mengele lehetett) azt mondta, álljon jobbra a gyerekkel. Freda is vele szeretett volna menni, ám, ahogy vallomásában felidézi: „Mengele visszahívott, és azt mondta: »Állj balra!« Mire én: »Nem! Anyámmal akarok maradni!«” Erre az orvos teljesen természetes hangon így válaszolt: „Anyád a gyerekekre vigyáz majd, te pedig a fiatalokkal leszel [ti. a fiatal felnőttekkel].”

„Nem értettem, miért választottak minket külön – folytatja beszámolóját Freda. – Az sem volt világos, hogy miért kellett az idősebb nőknek átvenni a kisgyerekeket. Anyám csak negyvenhat éves volt. Túl gyorsan zajlottak a dolgok, semmit sem fogtam fel. Annyira hirtelen történt minden!”

Ahogy édesanyja arrébb ment a csecsemővel, apja és három fiútestvére is sorra kerültek. Azt mondták nekik, hogy maradjanak együtt. Ám amint Freda bátyja, David meglátta anyjukat elmenni a másik irányba, arra gondolt, hogy öccsüknek, a tizenhárom éves Marcelnek is vele kellene tartania, hiszen a kisfiúnak „könnyebb lenne”, ha az édesanyja vigyázna rá. Így aztán David szólt a fiúcskának, hogy menjen szépen az anyjához, Marcel pedig engedelmesen át is rohant hozzá. David nem tudta, hogy egyenesen a halálba küldte az öccsét.

Akkor még fogalmuk sem lehetett róla, hogy épp most mentek keresztül egy szelekción, amelynek során az SS orvosai néhány röpke másodperc alatt eldöntötték, ki maradhat egy ideig még életben, és kinek kell most azonnal meghalnia. A szállítmánnyal érkező emberek nagy többségének az utóbbi sors jutott osztályrészül: a birkenaui gázkamrákban végezték – akárcsak Freda édesanyja és a karjában tartott kisgyermek. A gyerekek, a betegek és az öregek csak pár órát kaptak a náciktól a táborban.

Fredát, három testvérét és apjukat kényszermunkára osztották be. Habár a náci terv szerint végül minden zsidónak meg kellett halnia, így legalább kaptak némi haladékot. Vagyis amikor David az anyjához küldte Marcelt, a kisfiú az azonnal kivégzendők csoportjához került. A tizenhárom éves kiskamasz határesetnek számított a szelekciót végzők szemében, így aztán az SS-katonák nem törődtek vele, hagyták, hadd menjen oda az anyjához – és ezzel a halálba. Freda szerint David cselekedete „más körülmények közt helyes lett volna”, az auschwitzi embertelenségben azonban „a lehető legrosszabb döntés volt”.

A rámpán a Sonderkommando tagjai azért parancsoltak rá a fiatal anyákra, hogy adják oda másoknak a gyermekeiket, mivel csak akkor volt esélyük túlélni a szelekciót, ha egyedül, gyerek nélkül néztek szembe az SS-doktorral. Ugyanis a végső szelekció során az orvos még egy fiatal és egészséges anyát sem valószínű, hogy elválasszon a gyerekétől, hiszen nem akartak pánikot kelteni az újonnan érkezettek között. A sonderkommandósok meglátták a vonatnál ácsorgó Freda anyját, és rögtön tudták, hogy túl idős, ezért aztán úgysem élheti túl a szelekciót. Mivel biztos halálra ítéltetett, és mert a kisgyermek szintén elpusztítandónak számított, a legcélszerűbb, ha együtt maradnak, hiszen így legalább a fiatal édesanya kaphat egy esélyt, hogy túlélje ezt a napot.

Hogyan történhettek meg egyáltalán ilyen szörnyűségek a világunkban? Hogyan változott meg ilyen kimondhatatlanul az emberekben rejlő tisztesség és erkölcs, hogy fordulhatott elő olyan eset, amikor a testvér csak gondoskodni akart kisöccséről, ezért az anyjára bízta a kisfiút, ám tette mégis halálos ítéletté lépett elő? Miféle világ az, ahol egy ifjú édesanya csak úgy kaphatott esélyt az életre, hogy másra bízta és ezzel a gázkamrába küldte kisbabáját?

Általánosabban szólva: mi vitte rá a nácikat, hogy egy egész embercsoportot meg akarjanak semmisíteni? Miért hurcolták el férfiak, nők és gyermekek millióit, hogy elgázosítsák, agyonlőjék, halálra éheztessék, agyonverjék vagy egyéb eszközökkel gyilkolják meg őket? Mi volt e népirtás helye az összes többi szörnyűség között, amit a nácik elkövettek?

Az utóbbi két és fél évtizedben számos televíziós dokumentumfilm-sorozatot készítettem a nácizmusról és a II. világháborúról, de egy pillanatra sem hagytak nyugodni ezek a kérdések. Munkám során sok országba ellátogattam, és sok száz szemtanúval találkoztam – olyanokkal, akik Fredához hasonlóan elszenvedték a náci üldöztetést, olyanokkal, akik kívülállóként tétlenül szemlélték az eseményeket, valamint olyanokkal is, akik az elkövetők oldalán állva tevékenyen vettek részt a szörnyűségekben. A filmek készítése során felvett tanúságtételeknek csak a töredéke jelent meg eddig.

A holokauszt a világtörténelem leghírhedtebb bűntette. Létfontosságú megértenünk, hogyan történhetett meg ilyen ocsmányság. Ezzel a céllal született a könyv, amely nemcsak az említett, eddig nem publikált szemtanúi anyagokat használta fel, hanem a legfrissebb történettudományos eredményekre támaszkodva igyekszik magyarázatot kínálni ezekre a szörnyűségekre.

1. A gyűlölet gyökerei

1919 szeptemberében Adolf Hitler írt egy levelet, amelynek nehéz lenne alábecsülni a történelmi jelentőségét. Méghozzá éppen azért, mert Hitler ebben az időben még alapvetően egy senki volt. Már a harmincadik évét taposta, de se lakása, se munkája, se felesége, se barátnője, de még csak közeli jó barátja sem akadt. Ha végigtekintett életén, nem láthatott mást, csak széttört álmokat. Híres művész szeretett volna lenni, de a szakma elutasította, ki akarta venni részét az antant elleni német háborús győzelemből, de csak az 1918 novemberében bekövetkező megalázó vereség szomorú szemtanúja lehetett. A keserű és dühös férfi pedig bűnbakot keresett.

Az 1919. szeptember 16-án írt, hajdani katonatársának, Adolf Gemlichnek címzett levélben Hitler egyértelműen leszögezte, hogy szerinte kik felelősek a történtekért – nemcsak személyes szerencsétlenségeiért, hanem az egész német nép szenvedéseiért is. „Itt él köztünk – írta Hitler – egy idegen faj, aki nem tud és nem is akar kivetkőzni bőréből (…), és aki emellett kétségkívül minden olyan politikai jogot megkap, ami nekünk is jár. (…) Minden, amire az emberek valamilyen magasabb célból törekszenek, legyen az a vallás, a szocializmus vagy a demokrácia, e faj számára csak eszközt jelent, hogy kielégíthesse mérhetetlen pénz- és hataloméhségét. Tevékenysége pedig olyan faji jellegű ragályhoz vezet, amely számos nemzetet megfertőz.”1 Hitler természetesen a „zsidót” nevezte meg ellenségnek, hozzátéve, hogy a mindenkori német kormánynak mindenképp a „zsidóság teljes és megalkuvást nem ismerő eltávolítását kell végső célul kitűznie”.

Figyelemre méltó dokumentum ez. Nemcsak azért, mert a segítségével 1919-ben bepillanthatunk annak az embernek a fejébe, aki később felelőssé tehető a holokausztért, hanem mert ez az első perdöntő bizonyítéka Hitler zsigeri antiszemitizmusának. Az öt évvel később született Mein Kampf (Harcom) című önéletrajzában Hitler elismerte, hogy már a 20. század első éveiben, bécsi művészpalánta korszakában is gyűlölte a zsidókat. Bizonyos történészek azonban túl egyszerűnek tartják e visszaemlékezést,2 megkérdőjelezve, hogy valóban ilyen erőteljes antiszemita érzelmeket táplált volna a bécsi időszakban vagy az I. világháborúbeli katonai szolgálata idején.3

Tévedés volna azt állítani azonban, hogy 1919 szeptemberében csak úgy a semmiből született meg Hitler antiszemitizmusa. E levelében ugyanis csupán azokat az antiszemita eszméket fogalmazta meg, amelyek az I. világháború előtt, alatt és után már ott voltak Németország levegőjében. Mi több, tulajdonképpen a levél egyetlen gondolatát sem tekinthetjük eredetinek. Habár Hitler később az antiszemitizmus leghírhedtebb képviselője lett, tulajdonképpen ő is a zsidókkal szembeni előítélet és üldöztetés igencsak eleven hagyományára építhetett.

Vagyis az antiszemitizmus egyáltalán nem volt új jelenség, eredete sok ezer évre nyúlik vissza. Például bizonyos bibliai passzusok már a kereszténység kibontakozásakor hangsúlyozták, hogy Jézus maga is zsidó származású volt ugyan, mégis ellenségesen viszonyultak hozzá a „zsidók”. János evangéliuma szerint például a zsidók „meg akarták ölni” Jézust,4 sőt egyszer köveket is ragadtak, hogy végezzenek vele.5 Jézus pedig egy helyen azt állítja, hogy a zsidók valójában az ördög gyermekei.6

A legtöbb keresztény szent szöveg hemzseg a zsidókkal kapcsolatos veszélyes nézetektől, és papok egész nemzedékei nevezték e népet „alattomosnak”, mivel szerintük „Krisztus urunk halálát akarták”.7 Vagyis könnyen belátható, hogy a keresztény középkori Európában mindennapos gyakorlatnak számított a zsidóüldözés. Számos országban a zsidóknak nem lehetett saját földje, nem űzhettek bizonyos szakmákat, és nem élhettek ott, ahol akartak. Egyes időszakokban rengeteg európai város területén csak gettókban lakhattak, ruhájukon pedig speciális megkülönböztető jegyet kellett viselniük – például a 13. századi Rómában sárga jelvényt. A zsidók számára fenntartott kevés munkalehetőség egyike a pénzkölcsönzés lett, mivel az „uzsora” tiltott tevékenység volt a keresztények számára. És ahogy Shakespeare A velencei kalmár (Merchant of Venice) című darabja illusztrálja, ha egy zsidó pénzt kölcsönöz, csakis gyűlöletes alak lehet. 1543-ban a német reformátor, Luther Márton megírta Von den Juden und ihren Lügen (A zsidók és hazugságaik) című művét, amelyben a következőket olvashatjuk a zsidókról: „tolvajok és rablók ők, akik egyetlen morzsányi ételt sem vesznek magukhoz, egyetlen olyan ruhadarabot sem hordanak, amelyet ne tőlünk loptak volna el az átkozott uzsorájuk révén”, majd arra buzdította a népet, hogy „ki velük, (…) mindörökké száműznünk kell őket az országunkból”.8

A felvilágosodás hatására szerencsésebbre fordult a zsidók sorsa. A tudományos és politikai fejlődés e korszakában több rögzült hiedelem is megkérdőjeleződött. Például felvetődött a kérdés, hogy valóban „kiérdemelték-e” a zsidók a rájuk mért rengeteg szenvedést, vagy csupán az előítélet áldozatai voltak. Christian Wilhelm von Dohm német történész 1781-ben a zsidók emancipációjának fontosságáról értekezett, rámutatva, hogy „minden, amivel a zsidókat vádolják, lényegében korunk politikai körülményeinek tudható be”.9 Franciaországban az 1789-es Az emberi és polgári jogok nyilatkozata (Déclaration des droits de l’homme et du citoyen) leszögezte, hogy a zsidók is „szabad és egyenlő” állampolgárok. A 19. századi Németországban számos, a zsidókat eddig sújtó korlátozást megszüntettek, például innentől nem volt szabályozva, hogy milyen munkákat végezhetnek és milyeneket nem.

Nem adták azonban ingyen ezeket a szabadságjogokat. Miközben ugyanis a német zsidók számára megnyíltak ezek az új lehetőségek, maga az ország is nagyot változott. Mi több, a 19. század második felében egyetlen másik állam sem ment át ekkora átalakuláson. 1850 és 1906 között például a szénkitermelés évi másfél millió tonnáról százmillióra nőtt.10 A lakosságszám is ugrásszerűen emelkedett: míg 1871-ben negyvenmillió körül járt, 1911-re már a hatvanötmilliót is meghaladta. Németország 1871-es egyesítését követően hatalmas politikai változások is bekövetkeztek. E felbolydulások hajnalán számos gondolkodó alapvető kérdéseket fogalmazott meg az új nemzetállam kulturális és spirituális természetével kapcsolatban. Többek között arra is rákérdeztek, hogy mit jelent egyáltalán a „németség”.

A Volk hatalmának hívei csupán egyetlen választ tartottak létjogosultnak. Habár magát a szót általában „népként” szokás fordítani, ezzel az egy fogalommal nem lehet visszaadni a Volkban rejlő jelentéstartományt. A völkisch-koncepció elméletalkotói szerint a Volk az ugyanazt a nyelvet beszélő, közös kulturális örökséget birtokló és egyazon anyaföldből származó emberek közti kvázi misztikus kapcsolatra utal. Tulajdonképpen az ugrásszerűen növekvő városok és az újonnan épült gyárakból gomolygó fojtogató füst ellenreakciójaként dicsőítették a német vidék szépségeit és az erdő különleges hatalmát. A Volk egyik leghíresebb méltatója, Wilhelm Heinrich Riehl professzor így írt a Land und Leute (Föld és emberek) című művében: „Ha egy nép már képtelen magáévá tenni az erdők örökségét, amelyből erejét és életét nyeri, akkor kihalásra ítéltetett. Meg kell őriznünk és védenünk az erdőt, nemcsak azért, hogy télen melegedhessünk a kályhánál, hanem mert ezáltal lüktet a meleg, boldog vér az ereinkben, így maradhatnak németek a németek.”11 Riehl nem csupán a városok növekedésével járó veszélyre figyelmeztetett, hanem aggodalommal tekintett a modernitás jelképeként értelmezett vasútra is: „a földművelők különösen érezhetik, hogy a vasútvonalak mellett nem maradhatnak többé »hagyományos parasztok« (…), mindenki attól fél, hogy megváltozik, és valami radikálisan más lesz belőle. Nagyon úgy néz ki, hogy nem a menny, hanem a pokol küldte ránk azokat az erőket, amelyek el akarják rabolni tőlünk hagyományos életmódunkat.”12

A Volk fogalma később roppant fontossá vált Hitler és a nácik számára. Joseph Goebbels, a náci propagandaminiszter még egy filmet is készíttetett Ewiger Wald (Örökkévaló erdő) címmel, amelyben a paraszti életmódot, valamint az erdő hatalmát és jelentőségét dicsőítették. „Őseink erdei emberek voltak – olvasható a film sajtóanyagában –, Istenük a szent ligetben lakozott, vallásuk az erdőkből szökkent szárba. Senki sem élhet erdők nélkül, és az a nép, amely elpusztítja erdőit, feledésre ítéltetett…”13 A film végén olvasható kiírás pedig ismét a Volk és az erdő közti szoros kapcsolatot hangsúlyozta: „A nép pedig örökké él – akárcsak az erdő.”14

Az I. világháborút megelőzően a Wandervogel volt a legnépszerűbb ifjúsági mozgalom Németországban, amelynek keretében a fiatalok vidékre mentek, hogy elsajátítsák a német nép és az anyaföld között rejlő szoros kapcsolatot. „Spirituális mozgalom volt – meséli Fridolin von Spaun, aki kamaszként csatlakozott a Wandervogelhez. – Szembeszállt a Vilmos császár korszakában képviselt eszmékkel, amikor minden csak az iparról és a kereskedelemről szólt.”15 Más fiatalok is csatlakoztak különböző szervezetekhez, népszerűnek számított például a Német Gimnasztikai Szövetség, amelynek tagjai a szabad ég alatt tornáztak. Emil Klein, aki az I. világháború előtt csatlakozott a csoporthoz, így vall róla: „A Német Gimnasztikai Szövetségben találkoztam először a horogkereszttel. A frisch [friss], a fromm [kegyes], a fröhlich [boldog] és a frei [szabad] szavak »F« betűiből kettős horogkeresztet formázó bronzjelvényt tűztük magunkra.”16 Számos völkisch csoport átvette a horogkeresztet, mert szerintük ez a különböző egykori kultúrákban használt régi jelkép az ősökkel való egységet reprezentálja – valamint azért is lehetett itt meghonosítani, mert német régészeti emlékeken is találtak hasonló jeleket.

Ezek az új jelenségek problémát jelentettek a német zsidóság számára, hiszen őket kizárták a Volk fogalmából. Legtöbbjük ugyanis városban élt, és éppen a völkisch eszmeiségével ellentétes foglalkozásokat űztek – vagyis a zsidóság látványosan nem az „erdők népe” volt. A Soll und Haben (Tartozás és hitel) című 1855-ös, hihetetlenül népszerű regény17 egyik fontos zsidó szereplője, Veitel Itzig, az üzletember olyan visszataszító figuraként ábrázolódik, akit csak a pénz érdekel, és állandóan átveri a becsületes, de naiv németeket. Itzig a könyvben valódi élősködő, akinek életmódja fényévekre van a földművelő parasztság nemes eszmeiségétől.

Habár a Volk eszmeiségével azonosulók közül nem mindenki volt antiszemita, a völkisch-mozgalom számára kétségkívül a zsidók testesítettek meg mindent, ami az új Németországban rossznak számított. Mit csinálhatott egy földműves, aki nehezen tudott napirendre térni az egyre növekvő városok és a földjét keresztülszelő vasutak jelentette problémák felett? Persze hogy egyből a zsidókat okolta. Vagy ki tehetett arról, hogy egy cipész eddigi vásárlói inkább az új nagyáruházakba jártak? Ki más, mint a zsidók? Na és, ha valaki, mondjuk, hiába igyekezett eladni a saját kézműves termékeit, mert a vásárlók inkább az olcsóbb tömegcikkeket vették? Talán felesleges mondani, hogy erről is a zsidók tehettek.

Ezek a nézetek természetesen előítéletekre épültek. Még ha a németországi zsidók nagy része tényleg nagyvárosokban élt is, és sokan közülük valóban nagyáruházakat és gyárakat irányítottak, mindezt javarészt annak köszönhették, hogy már évszázadok óta nem űzhették a völkisch „bevált” foglalkozásait. Röviden, miután a zsidók nem juthattak saját földtulajdonhoz, most még azt is a nyakukba varrták, hogy a németek szerint nem élnek organikus egységben az anyafölddel. A német zsidókkal szembeni egyre erőteljesebb ellenségesség azért is lehetett látványos, mert tulajdonképpen kifejezetten kevés zsidó élt az országban – számuk ugyanis még az összlakosság 1%-át sem érte el. Sok német egész életében nem is találkozott egyetlen zsidóval sem. De a zsidók hiánya persze a legkevésbé sem állta útját az antiszemitizmusnak.

Jegyzetek

A hivatkozott levéltárak rövidítései:

BArchBundesarchiv

BayHStABayerisches Hauptstaatsarchiv

FAHFamilien-Archiv Hügel (Historisches Archiv Krupp, Essen)

HHStAWHessisches Hauptstaatsarchiv Wiesbaden

Nds. HStAHNiedersächsisches Hauptstaatsarchiv Hannover

PROPublic Record Office, Kew

StANStaatsarchiv Nürnberg

ZStLZentrale Stelle der Landesjustizverwaltungen zur Aufklärung nationalsozialistischer Verbrechen in Ludwigsburg

Prológus

1 Korábban meg nem jelentetett visszaemlékezés. A könnyebb felismerhetőség végett az utóbbi huszonöt évben általam írt és készített dokumentumfilm-sorozatok számára felvett interjúk itteni közlésében a továbbiakban jelen időt használok, vagyis, az idézetekkel kapcsolatban nem a „mondta”, „mesélte”, hanem a „mondja”, „meséli” stb. formulákat alkalmazom.

1. A gyűlölet gyökerei

1 BayHStA, Abt. IV, R W GrKdo, Bd 50/08. Angolul in: J. Noakes – G. Pridham (eds.): Nazism 1919–1945. Vol. 1: The Rise to Power 1919–1934. University of Exeter Press, 1983, 12.

2 Lásd: Brigitte Hamann: Hitler’s Wien. Lehrjahre eines Diktators. Piper, 1996. Magyarul: Bécs és Hitler. Egy diktátor tanulóévei. Ford. Kajtár Mária és Szántó Tamás. Európa, Budapest, 2000.

3 Lásd: Thomas Weber: Hitler’s First War. Oxford University Press, 2010, 177.

4 János 7: 1. Magyar Bibliatársulat új fordítású Bibliája. https://szentiras.hu/RUF/Jn7

5 János 8: 56–59.

6 János 8: 44.

7 Michael R. Marrus – Robert O. Paxton: Vichy France and the Jews. Stanford University Press, 1981, 27. A szerzők szerint „1959 és 1963 között XXIII. János pápa más, a zsidókkal szemben szintén ellenséges passzusokkal együtt ezt is kivetette a liturgiából”.

8 Martin Luther: The Jews and their Lies. (1543) In: Martin Luther’s Works. Vol. 47, Fortress Press, 1971, 268–293.

9 Christian Wilhelm von Dohm: Über die bürgerliche Verbesserung der Juden (1781). Angolul in: Paul Mendes-Flohr – Jehuda Reinharz (eds.): The Jews in the Modern World: A Documentary History. Oxford University Press, 2011, 27.

10 George L. Mosse: The Crisis of German Ideology: Intellectual Origins of the Third Reich. Schocken Books, 1988, 150.

11 Wilhelm Heinrich Riehl: Land und Leute. 1854. Angolul: A Natural History of the German People as a Basis for a German Social Politics. Vol. 1. In: Michelle Facos (ed.): An Introduction to Nineteenth-Century Art. Routledge, 2011, 271.

12 Idézi: Susanne Karstedt: Strangers, Mobilisation and the Production of Weak Ties: Railway Traffic and Violence in Nineteenth-Century South-West Germany. In Barry S. Godfrey – Clive Emsley – Graeme Dunstall (eds.): Comparative Histories of Crime. Willan Publishing, 2003, 89–109, itt: 93.

13 David Welch: Propaganda and the German Cinema: 1933–1945. Oxford University Press, 1983, 105.

14 Uo. 107.

15 Laurence Rees: The Dark Charisma of Adolf Hitler. Ebury Press, 2012, 44.

16 Korábban meg nem jelentetett visszaemlékezés.

17 Alyssa A. Lonner a Soll und Habent „a [tizenkilencedik] század egyik – ha nem a – legolvasottabb könyvének” nevezi. Vö.: Lonner: Mediating the Past: Gustav Freytag, Progress, and German Historical Identity, 1848–1871. Peter Lang, 2005, 37.

Tartalom

Térképek és illusztrációk

Prológus

1. A gyűlölet gyökerei

2. A nácizmus születése (1919–1923)

3. A forradalomtól a szavazóurnákig (1924–1933)

4. A hatalom megszilárdítása (1933–1934)

5. A nürnbergi törvények (1934–1935)

6. Nevelés és birodalomépítés (1935–1938)

7. Radikalizálódás (1938–1939)

8. A faji jellegű háború kezdete (1939–1940)

9. Zsidóüldözés Nyugaton (1940–1941)

10. A megsemmisítő háború (1941)

11. A Wannsee felé vezető út (1941–1942)

12. Kutass és gyilkolj! (1942)

13. A lengyelországi náci haláltáborok (1942)

14. Tömegmészárlások és kollaboráció (1942–1943)

15. Elnyomás és lázadás (1943)

16. Auschwitz (1943–1944)

17. A magyar katasztrófa (1944)

18. Gyilkolni a legvégsőkig (1944–1945)

Utóirat

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

A szerzőről

Képek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Oswald – SIL Open Font License
Roboto Serif – SIL Open Font License