Victor Hugo

1793 vagy A polgári háború

Fordította: Aldor Imre és György Aladár

Az e-book formátum konverzióját a Content 2 Connect Kft. végezte.

A borítókép forrása a Flickr, készítője: freddie boy.

ISBN 978-615-5248-53-5

2013

ELSŐ KÖTET.

ELSŐ RÉSZ.
A TENGEREN.

ELSŐ KÖNYV.
A SAUDRAIE-I ERDŐ.

A saudraie-i erdő.

Az 1793-ki esztendő május havának vége felé, a Santerre által Bretagneba vezetett párisi zászlóaljak egyike a rettenetes saudraie-i erdőt kutatta át, Astillèban. Csak háromszázan voltak, mivel a háború megtizedelte már a zászlóaljat. Ama korszak volt ez, midőn Argonne, Jemappes és Valmy után a párisi első zászlóaljból, mely hatszáz önkénytest számított, csak huszonheten, a másodikból harminczhárman, a harmadikból ötvenhárman éltek. Korszaka hőskölteménybe illő küzdelmeknek!...

A Párisból Vendèeba küldött zászlóaljak kilenczszáztizenkét emberből álltak. Minden zászlóaljnak három darab ágyuja volt. A fölszerelés gyorsan történt. April 25-én, mikor Gobier volt igazságügy-, Bouchotte pedig hadügyminiszter, a Bonne-Conseille-osztály indítványozta, küldjenek önkényteseket a Vendèeba; Lubin a commune tagja olvasta föl a jelentést; május 1-én Santerre már készen állt, hogy tizenkétezer katonát, harmincz ágyut és egy zászlóalj tüzért utnak indítson. Bármily hirtelen alakították e zászlóaljakat, oly jól valának szervezve, hogy máig mintául szolgálnak; ugyanazon módozat szerént alakítják ma is a sorhadi csapatokat; ekkor változtatták meg a közkatonák és altisztek közti régi arányt.

April 28-án a párisi commune Santerre önkényteseit e jelszóval küldte a harcztérre: „Point de grace! point de quartier!” (semmi kegyelem!). Május végén abból a tizenkét ezerből, aki Párisból elment, nyolczezer már meghalt.

A zászlóalj, mely a saudraie-i erdőbe nyomult, vigyázva haladt előre. Cseppet sem siettek. Jobbra, balra, előre, hátra nézegettek: Kléber azt mondta: „a katonának egyik szeme a hátán legyen!” Már jó ideje, hogy mennek. Hány óra lehetett? a nap mely tája? Nehéz lett volna megmondani, mert az ily vadon rengetegben mindig bizonyos esthomály uralkodik s soha sem virrad meg egészen.

A saudraie-i erdőnek tragikus hire volt. E vadonban folytak le 1792-ki november óta a polgárháború első bűntényei; e gyászos rengetegből kelt ki Mousqueton, a vérszomjas sánta, s hajmeresztő a tömérdek gyilkosság, amiket itt elkövettek. Nem volt borzasztóbb hely sehol! A katonák lassan, óvatosan nyomultak befelé. Virág nyílt mindenütt. Köröskörül üde árnyékot nyujtott a lombok rezgő fala, s a zöldes félhomályon csak itt-ott tört keresztül egy-egy napsugár. A nőszirom, a sásliliom, a mezei narczisz, a kankalin (e kedves kis virág, mely a szép idő hirnöke) s a tavaszi sáfrány, mint czifra himzés tarkázták a dús növény-szőnyeget, melyen csak ugy hemzsegett a moh mindenféle faja, a hernyóalakutól a csillagalaku mohig. Némán s a gallyakat gyöngéden félrehajtva lépdeltek a katonák. Szuronyaik fölött madarak csicseregtek.

Hajdan, béke idején a saudraie-i erdőben az éji madár-vadászat, a Houiche-ba divatozott; most emberekre vadásznak ott.

Nyir, bükk és tölgyfákból állt az egész erdő; sík talaján a sürű moh és fű elnyelte az emberi léptek zaját; ösvénynek semmi nyoma s ahol volt is, csakhamar megszakadt ismét; a magyal és a kökénybokrok, a páfrán, a tövises iglicz és a gyalogszeder sürü bozóttá egyesültek; tiz lépésre már nem lehetett meglátni az embert.

Olykor-olykor egy-egy gém vagy vízi tyuk surrant át a csaliton, jeléül, hogy mocsár van közel.

A zászlóalj vaktában ment előre, folyton aggódva és remegve, hogy megleli, amit keres.

Helylyel-közzel hadi tanyák nyomaira bukkantak, fölperzselt gyep, letaposott fű, letört ágakból rögtönzött keresztek és véres galyakra. A gyepen ebédet főztek; a kereszteknél misét mondtak; a galyakon meg sebesülteket kötöztek. De akik itt jártak, eltüntek. Hová lettek? Lehet, hogy messze kalandoznak. Lehet, hogy közel rejtőznek puskával a kézben. Az erdő elhagyottnak látszott. A zászlóalj megkettőzte óvatosságát. A magány félelmet ébreszt mindig. Eddigelé senkivel sem találkoztak. Egy okkal több, hogy minden irányban résen legyenek. Rosz hirű erdőben jártak.

Valószinünek tetszett, hogy csel fenyegeti őket.

Harmincz gránátos mint előcsatár, élükön egy őrmesterrel meglehetős távolban ment a csapat zöme előtt. Velök a zászlóalj markotányosnéja. A markotányosnék örömest csatlakoznak az előhadhoz. Ez ugyan veszélylyel jár, de legalább látnak is néha valamit. A kiváncsiság egyike azon formáknak, a mikben a női bátorság nyilatkozik.

A kis előcsapat katonáit egyszer csak elfogta az a remegés, melyet a vadászok jól ismernek s akkor szoktak érezni, mikor a vad fekhelyére bukkannak. Valami sóhajfélét hallottak a sürüség közepéből s mintha megmozdult volna valami a bokrok között. A katonák intettek egymásnak.

Az előcsatárokra bízott őrjáratok‒ és kémszemléknél a tiszteknek semmi dolguk; amit tenni kell, nélkülök is elvégzik a katonák.

A hely, a hol a mozgás történt, pillanat alatt körül lett kerítve; lövésre kész puskák irányultak feléje, melyek minden oldalról egyszerre czélbavették a sürü bozót közepét, s már a ravaszt érinté a katonák ujja, s az őrmester parancsára vártak csupán, hogy lőjjenek.

A markotányosné rászánta magát ez alatt, hogy bepillantson a bozót közé, s ép azon perczben, midőn az őrmester tüzet akart vezényleni, fölkiáltott:

‒ Megálljatok!

Aztán a katonákhoz fordult:

‒ Ne lőjjetek bajtársak!

S berohant a sürüségbe.

A többi követte őt.

Valóban találtak ott valakit.

A legsürűbb bozótban egy kerek kis tisztás szélén, amilyeket a szénégetők kemenczéi hoznak létre az erdőben, kiégetve a fák gyökereit, a galyak nyilása közt mint valami lombokból épült szobában, egy asszony ült a mohon, kisdedét szoptatva; ölében két alvó gyermek szőke fejecskéi.

Ez volt hát a veszélyes csel?...

‒ Mit keres itt? förmedt rá a markotányosné.

Az asszony fölemelte fejét.

A markotányosné ujólag rárivalt:

‒ Megbolondult, hogy itt csatangol?

S aztán hozzátevé:

Csak egy percz, és vége önnek!

Majd a katonákhoz fordult:

‒ Asszony, bajtársak, csak egy asszony!

‒ Teringettét! ezt magunk is látjuk, szólt közbe egy gránátos.

A markotányosné folytatá:

‒ Idejön az erdőbe, hogy agyonlőjjék. Ki az ördögnek jutna eszébe ily ostobaság?

Az idegen nő megdöbbenve, elszörnyedve, kővémeredten s mintegy álmodva tekintett végig az őt környező puskák, szuronyok és mogorva arczokon.

A két gyermek fölébredt és sirni kezdett.

‒ Éhes vagyok, kiáltott az egyik.

‒ Félek, kiáltott a másik.

A csecsemő tovább szopott.

A markotányosné most ehhez fordult és igy szólt:

‒ Te vagy a legokosabb.

Az anyát elnémította a rémület.

Az őrmester rámordult:

‒ Ne féljen, mi a vörössipkás zászlóalj vagyunk.

Az asszony tetőtől talpig reszketett. Mereven nézett az őrmesterre, kinek zord arczából csak a szemöldök látszott és a bajusz, s két darab izzó szénhez hasonló tüzes szemei.

‒ Azelőtt e zászlóaljat ugy hívták, hogy: a vörös keresztes, jegyzé meg a markotányosné.

Az őrmester pedig folytatá:

‒ Ki vagy te, asszonyom?

Az asszony elképedve bámult rá. Sovány, ifju nő volt, sápadt és rongyos. A breton parasztnők nagy fejkötőjét viselte, meg egy pokróczot, melyet madzaggal kötött össze a nyakán. Tompa közönynyel tárta ki meztelen keblét. Lábai, melyeket nem takart sem harisnya, sem czipő ‒ erősen vérzettek.

‒ Szegény asszony, szólt az őrmester.

És a markotányosné az ő félig katonás, félig nőies hangján, de mégis lehető szeliden kérdé: Hogy hívják önt?

Az asszony hebegve s alig érthetően mormogá, hogy:

‒ Michelle Flèchard.

A markotányosné eztán vaskos kezével a csecsemő fejecskéjét simogatta s igy szólt:

‒ Mily idős e kis poronty?

Az anya nem értette meg. A markotányosné ismétlé:

‒ Azt kérdem, hogy mily idős e kisded?

‒ Ah! felelé az anya, tizennyolcz hónapos.

‒ Elég idős, szólt a markotányosné. Mire való ezt szoptatni még? Válaszszuk el. Adunk neki levest.

Az anya kezdett megnyugodni. A két kis fiu, kik fölébredtek, kiváncsi volt inkább mint rémült. A katonák forgóit bámulták.

‒ Ah, sohajtott az anya, éheznek szegénykék.

És hozzátevé:

‒ Elfogyott a tejem.

‒ Majd kapnak enni, szólt az őrmester; te is. De nem addig van az csupán. Halljuk már most, mi a te politikai véleményed?

Az asszony ismét rá bámult az őrmesterre s nem felelt.

‒ Nem hallod, mit kérdezek?

A nő dadogva felelt:

‒ A klastromba vittek fiatalkoromban, de férjhez mentem, nem vagyok apácza. A nénikék megtanítottak francziául. A falunkat fölgyujtották. Oly hirtelen menekültünk, hogy nem értem rá czipőt huzni.

‒ Azt kérdem, hogy mi a politikai véleményed?

‒ Nem tudom.

Az őrmester folytatá:

‒ Mert hát vannak spionok is. Azokat agyonlőjjük. Beszélj hát. Csak nem vagy czigányasszony? Mi a te hazád?

Az asszony némán bámult rá, mintha nem értené.

Az őrmester ismétlé:

‒ Mi a hazád?

‒ Nem tudom, viszonzá az asszony.

‒ Hogyan? azt se tudod, mi a szülőfölded?

‒ Ah, a szülőföldem? Hogy ne tudnám.

‒ No hát, mi a szülőfölded?

Az asszony viszonzá:

‒ A siscoignardi major, mely az aré-i plébániához tartozik.

Most az őrmesteren volt a sor bámulni. Egy perczig elgondolkozott, aztán fölkiáltott:

‒ Hogy mondtad?

‒ Siscoignard.

‒ Hisz az nem haza!

‒ Szülőföldem.

És egy percznyi fejtörés után hozzátevé:

‒ Értem már. Ön Francziaországból való, én meg a Bretagneból.

‒ Nos hát?

‒ Nem egy föld az, uram!

‒ De egy haza, pattogott az őrmester.

A nő ismétlé:

‒ Siscoignardi vagyok.

‒ Jól van. Maradjon hát Siscoignard, válaszolt az őrmester. Odavaló a családod is?

‒ Oda.

‒ Mit csinál?

‒ Meghalt. Senkim sincsen többé.

Az őrmester, aki szerette czifrázni a szót, folytatta a vallatást.

‒ Ezer ördög! Minden embernek vannak rokonai, vagy legalább voltak. Hát ki vagy te? Beszélj.

A nő elszörnyedve hallgatta a fölkiáltást: „vagy legalább voltak”, mely inkább hasonlított vadállat üvöltéséhez, mint emberi hanghoz.

A markotányosné észrevette, hogy jó lesz, ha interveniál. Czirógatni kezdé a szopós gyermeket s megveregeté a másik kettőnek orczácskáit.

‒ Hogy hívják a kis leányt? mert látom, hogy leány.

Az anya válaszolt: Georgette.

‒ Hát a nagyobbik fiut? Mert e kis kópé meg fiu.

‒ René-Jean.

‒ És az öcscsét? Mert fogadok, hogy az is fiu a kis pofók.

‒ Gros-Allain, szólt az anya.

‒ Csinos két kis gyerek, jegyzé meg a markotányosné. S ugy mórikálják magukat, mintha már nagy emberek volnának.

Az őrmester nem tágított.

‒ Beszélj hát, asszonyom. Van-e házad?

‒ Volt.

‒ Hol?

‒ Aré-ban.

‒ Hát mért hagytad el?

‒ Mert leégették.

‒ Kicsoda?

‒ Nem tudom. Csata volt ott.

‒ Honnan jösz?

‒ Onnan.

‒ Hová mégy?

‒ Nem tudom.

‒ Elég. Térjünk a fődologra. Ki vagy te?

‒ Nem tudom.

‒ Nem tudod, hogy ki vagy?

‒ Menekülők vagyunk.

‒ Melyik párthoz tartozol?

‒ Nem tudom.

‒ Azt kérdem: melyik részen vagy és kikkel méssz? a kékek‒ vagy fehérekkel?

‒ Gyermekeimmel, felelé az asszony. Elhallgattak. Aztán a markotányosné szólt:

‒ Nekem soh’se volt gyerekem. Nem értem rá az effélére.

Az őrmester ujra kezdte:

‒ De a rokonaid? Lássuk hát, kik a rokonaid? Engem Radoubnak hívnak; őrmester vagyok. A cherche-midi utczában lakom. Apám anyám is ott lakott. Beszélhetek a rokonaimról. Beszélj hát te is a te rokonidról. Mondd el, milyen az atyafiságod?

‒ Flèchardéknak hívják; egyebet nem mondhatok.

‒ Flèchardéknak? az a nevök csupán, mint Radoubéknak a Radoub. De van tán valami mesterségök is? Mi volt a te rokonaidnak a mestersége? Mit csináltak? mit csinálnak?

‒ Földmivelők voltak. Apám nagy beteg vala s nem tudott dolgozni. Az ur ‒ az ő ura ‒ a mi urunk megbotoztatta, ami nagy kegyelem volt még, mert apám egy tengeri nyulat fogott, amiért az embert halálra szokták itélni; de az ur megkegyelmezett s csak azt mondta: Verjetek rá száz botot. S apám nyomorék lett.

‒ Hát aztán?

‒ Nagyapám hugenotta volt. A plébános ur gályarabságra küldette. Még akkor nagyon kicsi voltam.

‒ Hát aztán?

‒ Az uram apja sót csempészett. A király fölakasztatta.

‒ Hát az urad mit csinál?

‒ Elment a háborúba.

‒ Kiért?

‒ A királyért.

‒ Hát még?

‒ Meg az uráért.

‒ Hát még?

‒ Meg a plebános urért.

‒ Milliomadta marhái! kiáltott föl egy gránátos.

Az asszony rémültében megrázkódott.

‒ Asszonyom, mi párisiak vagyunk, a mint látja, szólt kecsesen a markotányosné.

Az asszony összekulcsolta kezeit s fölkiáltott:

‒ Oh én istenem, Teremtőm, el ne hagyj!

‒ Ne babonáskodjunk, vágott szavába az őrmester.

A markotányosné leült az asszony mellé s ölébe vonta az idősb fiut, aki nem ellenkezett. Mind ilyen a gyermek, megnyugszik, megijed, soha sem tudni miért? Valami benső szózat sugja neki.

‒ No, az már igaz, hogy gyönyörü kis lurkók, szólt a markotányosné a gyerekekre mutatva. Mindjárt kitalálni, hány évesek? A nagyobbik négy esztendős, a kisebbik meg három. S milyen falánk az a szopós kis buksi? Hess te! tán biz meg akarod enni az édes anyádat? No, no, asszonyom! ne féljen. Higyje el, nem bánná meg, ha fölcsapna a zászlóaljunkba. Csak oly élete lenne mint nekem. Engem Housardenak hívnak. Ugy ragadt rám e név, de jobb szeretem ha Housardenak hívnak, mint Bicorneau lányasszonynak, ahogy az anyámat szokták. Markotányosné vagyok. Tudja, hogy mi az? Aki inni ad azoknak, akik lövöldözik és gyilkolják egymást. Hogy az ördög vinné el a dolgukat! A lábunk meg majdnem egészen egyforma. Adok önnek az én czipőim közől. Én ott voltam Párisban, Vestermannak is adtam egy pohár pálinkát. Az volt ám még a pompás élet! Láttam, mikor lefejezték XVI. Lajost. Tudja? akit Capet Lajosnak hívnak. Nem igen tetszett neki. Teringettét! Hallgassa csak. Január 13-án még gesztenyét süttetett s nevetgélt a családjával! Mikor lenyomták a csapó-deszkára, nem volt rajta se kabát, se czipő, csupán az inge, meg egy molyette mellény, meg egy szürke posztó-nadrág, meg egy pár harisnya szürke selyemből. Én láttam mindent. A kocsi, melyen kivitték, zöldre volt festve. No, jőjjön velünk. Derék fiuk vannak a zászlóaljban. Ön lesz a második markotányosné, a numero 2. Majd betanitom. Oh az nagyon könnyü! Nyakába akasztja a csutorát, meg a csöngettyűt; bemegy a hűhó, a puska-, meg az ágyutűz és a dulakodás közé s ott elkiáltja, hogy: kinek kell egy pohár gugyi, fiuk? Ez az egész; egyéb bajjal nem jár. Én töltök mindenkinek. Teremtucscse! mindenkinek. A fehéreknek csakugy, mint a kékeknek, ámbár én magam kék vagyok. Még pedig a javából. Hanem azért töltök mindenkinek. A sebesült szomjazik, szegény. A halál nem törődik véle, kinek mi a véleménye? A kik meghalnak, ugy illenék, hogy kezet szorítsanak. Milyen szamárság is az verekedni. Jőjjön velünk! Ha én elesem, öné az örökségem. Azért, hogy én ilyen vagyok, jó asszony vagyok én és derék gyerek. Ne féljen semmitől.

Mikor a markotányosné elhallgatott, az asszony mormogá:

‒ A szomszéd asszonyunkat Marie Jeannak, a szolgálónkat meg Marie Claudenak hívták.

Radoub őrmester eközben megdorgálta a gránátost.

‒ Fogd be a szád. Megijesztéd a madame-ot. Hölgyek előtt nem szokás káromkodni.

‒ De mikor oly átkozottul bántja a becsületes ember füleit, ha látja, hogy ezek a chinai irokézek, a kiknek az apósát nyomorékká verette a földesur, nagyapját gályarabságra küldte a plébános, apját meg fölakasztatta a király ‒ most, üssön beléjük a haragos ménkü! mégis háborúba mennek ‒ lázadást csinálnak s kitekertetik a nyakukat a földesurért, a plébánosért, meg a királyért!

Az őrmester fölkiáltott:

‒ Csönd legyen ott a sorban!

‒ Hallgatunk őrmester, viszonzá a gránátos. Hanem azért mégis csak ostobaság az, mikor egy ilyen csinos asszony kiteszi magát annak, hogy főbe lövik egy papért.

‒ Gránátos, szólt az őrmester, most nem a pikás sectio klubbjában vagyunk. Félre minden szónoklattal.

S a nő felé fordult:

‒ Hát a férjed, asszonyom, mit csinál? Hová lett?

‒ Sehová, mert megölték.

‒ Hol?

‒ Az erdőben.

‒ Mikor?

‒ Harmadnapja.

‒ Kicsoda?

‒ Nem tudom.

‒ Hogyan? Nem tudod, ki ölte meg a férjedet?

‒ Nem.

‒ Kék volt? Fehér volt, vagy mi?

‒ Puskagolyó volt.

‒ Harmadnapja?

‒ Igen.

‒ Merről?

‒ Ernée felől. Az uram elesett. Meghalt.

‒ A mióta az urad meghalt, mit csinálsz?

‒ Viszem magammal a gyerekeket.

‒ Merre viszed?

‒ Az ölemben.

‒ Hát az éjjel hol pihensz?

‒ A puszta földön.

‒ Mit eszel?

‒ Semmit.

Az őrmester katonás modorban nagyot pödört a bajuszán.

‒ Semmit?

‒ Azaz hogy kökényt, egy pár szedret, ami megmaradt itt-ott tavalyról az ágakon, áfonyát s a páfrán gyönge hajtásait.

‒ Biz ez nem sokkal több a semminél.

A nagyobbik fiu, ki ugy látszott, megértette mit beszélnek, fölkiáltott:

‒ Éhes vagyok.

Az őrmester kihuzott a zsebéből egy darab komisz kenyeret. S az anyának nyujtotta. Az anya kétfelé törte a kenyeret s odaadta a két gyereknek. A kicsinyek mohón beléharaptak.

‒ Magának egy falatot sem tartott, mormogá az őrmester.

‒ Mert nem éhes, szólt az egyik katona.

‒ Mert anya, szólt az őrmester.

A gyerekek közbekiáltottak:

‒ Ihatnám, szólt az egyik.

‒ Ihatnám, ismétlé a másik.

‒ Nincs itt valami patak, ebben a ménkü erdőben? kérdé az őrmester.

A markotányosné kezébe vette a rézpoharat, mely övén a csengettyű mellett lógott. Megcsapolta hordócskáját, melyet keresztbekötött széles szalagon hordott, néhány csöppet eresztett a pohárba s a gyermekek ajkához emelte.

Az egyik ivott és arczát fintorgatta.

Ivott a másik is és pökdösött.

‒ Pedig oly jó ital, szólt a markotányosné.

‒ Abból a szíverősítőből? kérdé az őrmester.

‒ Igen, még pedig a legjavából. Hanem hát parasztok szegények!

S megtörülte a poharat.

Az őrmester ismét rákezdte:

‒ Eszerént te hát menekülsz, asszonyom?

‒ Kénytelen vagyok.

‒ Igy tüskön bokron keresztül?

‒ Igen, szaladok, ahogy birok, aztán lépést megyek, aztán leroskadok.

‒ Szegény asszony, szólt a markotányosné.

‒ Az emberek verekednek, hebegé az asszony. Lövöldöznek körültem mindenütt. Nem tudom, mit akarnak. Csak azt tudom, hogy az uramat megölték.

Az őrmester földhöz ütötte a puska tusát s fölkiáltott:

‒ Micsoda marha háború is ez. Teremtettét...

Az asszony folytatá:

‒ Mult éjjel egy faodú volt hajlékunk; abban háltunk.

‒ Mind a négyen?

‒ Ugy van.

‒ Háltatok?

‒ Háltunk.

‒ No akkor, szólt az őrmester, állva háltatok.

S a katonák felé fordult:

‒ Bajtársak! képzeljetek egy vén fát, melybe az ember bebujik, mint valami tokba, s ezt nevezi hajléknak ő. De ki tehet róla? Az egész világ nem lakhatik Párisban.

‒ Egy faodúban hálni, kiáltott föl a markotányosné s még hozzá három gyermekkel!

‒ S ha a kicsinyek nyafogtak, szólt az őrmester, furcsa lehetett az arramenőknek, kik mit sem láttak, hallgatni, hogy kiabál a fa: papa, mama!

‒ Szerencse, hogy nyár van, sóhajtott az asszony.

A földre sütötte szemeit, melyekben a nagy csapások megdöbbenése tükröződött.

A katonák némán fogták körbe a nyomornak e megható képét.

Egy özvegy és három árva, akik földönfutók, s a kiknek senkijök többé!

Körülöttük zugó, dühöngő harcz, mindenütt ameddig a láthatár ér. És semmi más eledelük, mint a fű, semmi más födelök, mint az égboltozat!...

Az őrmester közelebb lépett az asszonyhoz s szemeit a szopós gyermekre függesztette. A csecsemő fölemelte fejét anyja kebléről, nyájasan föltekintett szép szemeivel a mogorva, bozontos fakó arczra, mely reáhajolt, és mosolyogni kezdett.

Az őrmester elfordult. Egy nagy könycsepp gördült végig arczán s megállt mint valami gyöngy a bajusza végén.

S emelkedett hangon szóla:

‒ Bajtársak! Mindebből csak az sül ki, hogy zászlóaljunk ma még apa lesz. Beleegyeztek? Ha igen: fölfogadjuk e három gyermeket.

‒ Éljen a köztársaság! kiáltották a gránátosok.

‒ Rendben van, felelt az őrmester.

S kiterjesztette két kezét az anya és a gyermekek fölött.

‒ Ime, szólt, ezek a vörös sapkás zászlóalj gyermekei.

A markotányosné talpraugrott örömében.

‒ Három fej egy sapka alatt, kiáltozá jókedvüleg.

Aztán zokogásra fakadt s örömében magán kivül össze-vissza ölelte-csókolta a szegény özvegy asszonyt s igy szólt:

‒ Nézze csak, mily vásott kinézése van már is a kicsikének!

‒ Éljen a köztársaság, ismétlék a katonák. Az őrmester pedig igy szólt az anyához:

‒ Jőjjön, polgártársnő.

MÁSODIK KÖNYV.
A „CLAYMORE” CORVETTE.

I.
Félig angol, félig franczia.

Az 1793-ki tavaszon, ugyanakkor, mikor a minden oldalról megtámadott Francziaországnak a girondiak bukása szerzett idegrázó szórakozást a La Manche csatornán a következő eset történt:

Junius 1-én este, körülbelül egy órával naplemente előtt s oly ködös időben, mely alkalmas a menekülésre, mert veszedelmes a hajózásra, a Bonnuiti elhagyott öbölkéből egy corvette vitorlázott ki. E hajó, noha franczia volt legénysége, az angol hajóhad részét képezte, mely a sziget keleti csucsán állomásozott, mintha csak őrt állna ott. La Tour d’Auvergne herczeg, ki a Bouillon-házból származott ‒ parancsnokolt az angol flottila fölött s az ő rendelete folytán és egy különös és sürgős ügyben szállt tengerre a corvette.

E corvette, mely a Trinity-House-ban a the Claymore név alatt volt bejegyezve ‒ első pillanatra kereskedelmi hajónak látszott, de a valóságban hadihajó volt. A kalmárhajók nehézkes és békés külsejével birt, hanem azért kötve kellett hinni neki. Kettős czélra épült: a csel és az erőszak czéljaira, hogy megcsalja az ellent ha lehetséges s harczoljon ha az szükséges. Azon szolgálatra, melyet ez éjjel kelle végeznie, a hajó terhét a födélközben harmincz nagy kaliberű caronadedal (vagyis nehéz kurta ágyuval) helyettesítették.

E harmincz caronade, vagy azért mert vihart vártak, vagy inkább azért, hogy a hajónak szelid, békés szine legyen, hármas lánczczal volt lekapcsolva s keresztbe támasztva a betömött lőrésekhez. Kivülről mi sem látszott; a hajó nyilásait befödték, a táblákat bezárták; mintha álarczot öltött volna magára a corvette! A futárhajók csak a födélzeten hordanak ágyukat; ez, mely cselre és meglepetésre készült, födélzetén nem vala fölfegyverezve, s oly módon épült, hogy, mint látni fogjuk, a födélközben egy üteget elrejthessen. A Claymore tömör, kurta, vaskos idomu s mégis jó járó hajó volt; a legszilárdabb szerkezetű valamennyi angol tengeri hajó között; ütközetben fölért egy fregattal, noha hátsó árbocza igen kicsiny volt egyszerű brigantine-vitorlával. Ritka s tudományosan combinált, hajlott és a maga nemében csaknem páratlan kormányrudja ötvenezer font sterlingbe került a southamptoni hajógyárban.

A személyzet csupa francziákból, emigrált tisztek és szökevény matrózokból állott. Szemen szedett emberek! Egy sincs köztök, ki ne lenne jó tengerész, jó katona s jó király-párti. Három eszme tölti el őket fanatikus lelkesedéssel: a tenger, a harcz és a király.

Félzászlóalj tengerész-gyalogságot vegyítettek a hajó legénysége közé, hogy szükség esetén partra lehessen szállítani.

A Claymore corvette kapitánya sz. Lajos-rendü lovag, Boisberthelot gróf vala; egyike a régi királyi tengerészet legjobb tisztjeinek; másodkapitánya La Vieuville lovag, ki a franczia gárdaezredben azon századot vezényelte egykor, a hol Hoche mint őrmester szolgált; kormányosa pedig a legügyesebb jersey-i hajós, Gracquoil Fülöp.

Gondolni lehetett, hogy e hajónak valami rendkivüli dolgot kell végbevinni. S szállt is a hajóra egy férfi, kinek egész külseje arra mutatott, hogy kalandon töri fejét. Magas, öreg ember volt, egyenes és izmos, szigorú arczvonásokkal. Korát nehéz lett volna meghatározni, mert egy időben vénnek is, fiatalnak is látszott; egy azon emberek közől, kik a sok év mellett még sok erővel birnak; kiknek homlokára ősz haj borul, de szemök még ragyog; erőben negyven évesek s nyolczvan évesek tekintélyre nézve. Azon perczben, midőn a corvettere lépett, köpenye szétnyilt s látni engedé a bragou-brasnak nevezett bő nadrágot, a magas száru csizmákat s a kecskebőr-dolmányt, mely fölül selyemmel himzett, s befelé nyers és bozontos szőrű; egy breton paraszt teljes öltözete!

E régi fajta breton ruha két czélra szolgált; ép ugy használni lehetett ünnep, mint hétköznap, s kifordítni-befordítni tetszés szerént, majd a bundás, majd a himzett felét; a bundás részt hétköznap, a himzésest vasárnap. A parasztöltöny, melyet ez öreg ember viselt, térdein és könyökein kopottas vala, czélzatosan keresve a valószinüséget, mintha régóta viselnék már; a durva szövetü tengerészköpeny pedig rongyos halász-gunyához hasonlított. Az aggastyán fejét akkorbeli magas tetejű, széles karimáju kerek kalap födte, mely lehajtva paraszt kalap, egyik oldalán kokárdás zsinórral fölkapcsolva pedig katonasüveg. Most parasztosan hordta zsinór és kokárda nélkül.

Lord Balcarras, a sziget kormányzója és La Tour D’Auvergne herczeg személyesen vezették őt a födélzetre. A királyi herczegek titkos ügynöke: Gelambre, d’Artois gróf hajdani testőre, személyesen ügyelt a kabine berendezésére, odáig vivén a gondoskodást és tiszteletet, hogy bár maga is nemes ember volt, még az utazótáskát is hurczolta az öreg után. Elváláskor, midőn bucsuztak, Gelambre mélyen bókolt a paraszt előtt: lord Balcarras igy szólt: „Jó szerencsét tábornok!” La Tour d’Auvergne herczeg pedig azt mondta neki: „Viszontlátásra bátyám!”

A „paraszt”; valóban e néven említék utasukat a matrózok ama rövid párbeszédekben, miket a tengerészek szoktak folytatni egymás között; de azért anélkül, hogy többet tudtak volna, azt az egyet mégis tudták, hogy e paraszt ép oly kevéssé paraszt, mint a hogy az ő corvette-ök nem kalmárhajó.

Gyönge szél fujdogált. A Claymore elhagyta a Bonnuit-öblöt, elhaladt Boulay-Bay előtt s egy ideig látható volt a part mentében; aztán mindinkább fogyott s végül eltünt a növekvő esthomályban.

Egy óra mulva Gelambre hazatérve St. Hèlierbe, a southamptoni gyorspostával Artois grófnak, York herczeg főhadiszállására a következő sorokat küldte:

„Monseigneur! Az elutazás megtörtént. A siker bizonyos. Egy hét alatt az egész tengerpart lángbaborul Granvilletől Saint-Maló-ig.”

Négy nappal előbb Prieur, Marnemegyei képviselő, ki a cherbourgi partokat őrző hadseregnél vala küldetésben, s ez időszerint Granvilleben tartotta székhelyét, titkos küldöncz által ugyanazon kéztől irva, mely a fönebbi sürgönyt küldte ily üzenetet kapott:

Polgár, képviselő! Junius elsején a dagály idején a Claymore hadi corvette álczázott ütegekkel fog megjelenni a franczia parton, hogy kiszállítson egy férfit, kinek ime személyleirása: Termete: magas, kora: öreg, haja: ősz, öltözete: parasztos, kezei: arisztokratikusok. Holnap részletesb tudósítást küldök. Másodikán hajnalban fognak kikötni. Értesítse ön a czirkáló hajórajt, fogassa el a corvettet, fejeztesse le ez embert.

II.
Éj borul a hajó és az utas fölé.

Ahelyett hogy délnek indulna s Saint-Catherine felé irányozná menetét a corvette, északnak tartott, aztán nyugatnak fordult s merészen nyomult Serk és Jersey közt ama tengerszorosba, melyet „a veszedelem útjának” (Passage de la Deroute) neveznek. Akkor még a két part egyik pontján sem létezett világító torony.

A nap már rég lenyugodott; sötét éj volt; sötétebb mint rendesen a nyári éjek; holdvilágos éj, de sürü, s őszies inkább mint nyárias felhők boríták az eget; minden valószinüség odamutatott, hogy a hold nem igen lesz látható előbb, mint mikor lenyugszik a láthatár szélén. Néhány felhő lecsüngött egészen a tengerre s ködbeburkolta azt.

E sötétség kedvezett.

A kormányosnak, Gacquoilnak az volt a szándéka, hogy Jerseyt balra, Guerneseyt jobbra hagyja s merészen előre haladván Hanois és Douver közt, a saintmalói tengerpart valamelyik öblét elérje: hosszabb út, mint a Minquiers-szirt felé, de biztosabb, mert a franczia czirkáló hajóraj rendesen azon utasítást kapta, hogy Saint-Hèlier és Granville közt őrködjék.

Ha a szél kedvez és semmi véletlen baj közbe nem jő, kifeszített vitorlákkal Gacquoil a franczia partokat napköltekor elérni remélte.

Minden jól ment eddig; a corvette túlhaladt már Gros-Nez-n. Kilencz óra tájban az idő makranczoskodni kezdett, mint a tengerészek mondani szokták, szél támadt s a tenger emelkedett. Hanem e szél kedvező volt s a tenger hullámzott csupán, nem dühöngött. Egy-egy hullámcsapásra azonban meg-megrendült a corvette előrésze.

A paraszt, akit lord Balcarras tábornoknak czimezett, s a kinek La Tour d’Auvergne azt mondta: hogy bátyám, megszokta a tengert s nyugodt méltósággal sétált a corvette födélzetén. Ugylátszott, nem igen vette észre, mily erősen inog a hajó. Néha-néha oldalzsebéből csokoládét vett ki, melyből le-letört egy darabot s fogai közt morzsolgatá; ősz haja mellett is megvolt még minden foga.

Nem szólt senkihez, csak néha halkan és röviden a kapitányhoz, ki mély tisztelettel hallgatta s ugylátszék, az utast tekinti inkább parancsnoknak, nem önmagát.

A Claymore ügyesen kormányozva, a köd miatt észrevétlen kanyargott Jersey hosszú, lejtős északi oldalán, szorosan a part mellett maradván, hogy elkerülje a félelmes Pierres de Leeq szirtjét, mely a tengerszoros közepén terpeszkedik Jersey és Serk között. Gacquoil a kormányon állva, s egymásután jelezve a Grève de Leeq, Gros-Nez, Plemont szirteket, lassan s félig-meddig találomra, de biztosan átcsusztatta köztük a corvette-et, mint oly ember, aki otthon van s ismer mindent az oczeánon. A corvette-en elül nem volt világ, féltek, hogy észre veszik útjokat e jól őrzött tengeren. Örültek a homálynak. Elérkeztek Grande-Etaquehoz; a sötétség oly sürü volt, hogy alig tudták megkülönböztetni az egyház magas ormának körvonalait. Hallották, hogy mögöttük Saint-Ouen tornyán tizet üt az óra, jeléül, hogy a szél iránya nem változott. Minden jól folyt; csak a tenger hullámzott kissé erősebben a Corbière közelsége miatt.

Valamivel tiz óra után Boisberthelot gróf és La Vieuville lovag lekisérték a parasztruhába öltözött férfit kabinjáig, mely sajátkép a kapitányé volt. Mielőtt az belépett, halkan suttogva szólt:

‒ Önök ismerik uraim, a titok fontosságát.

A kitörés perczéig hallgatást követelek. Egyedül önök tudják itt nevemet.

‒ A sírba visszük magunkkal, felelt Boisberthelot.

‒ A mi engem illet, viszonzá az öreg, álljak bár a halál előtt, még sem fogom megmondani.

S bement kamrájába.

III.
Nemesek és nemtelenek.

A parancsnok és a másodkapitány visszatértek a födélzetre s beszélgetve föl-alá sétáltak egymás mellett. Utasukról társalogtak s körülbelül ilyen volt a párbeszéd, melyet a szél szétvitt az éji homályba.

Boisberthelot halkan sugá La Vieuville fülébe:

‒ Meglátjuk, válik e belőle vezér?

La Vieuville igy felelt:

‒ Egyelőre, ő legalább herczeg.

‒ Amint vesszük.

‒ Francziaországban csak nemes ember, de a Bretagneban herczeg.

‒ Mint a Latremouille-ok és a Rohanok.

‒ Akikkel közelrokon.

Boisberthelot viszonzá:

‒ Francziaországban és a király fogatán ő marquis csupán, épugy mint én: gróf, ön pedig: lovag.

‒ De hol vannak most e fogatok? kiálta föl La Vieuville. Most a talyiga járja.

Csönd lett.

Boisberthelot ujra kezdte:

‒ Ha nem akad franczia herczeg, be kell érni egy bretagneival.

‒ Rigó helyett... nem, sas helyett egy hollóval.

‒ Keselyűt jobb szeretnék, szólt Boisberthelot.

És La Vieuville felelt:

‒ Biz az igaz; csőr‒ és karmok elkelnének.

‒ Majd meglátjuk.

‒ Igen, viszonzá La Vieuville, itt az ideje, hogy egy vezér találkozzék. Osztom Tinteniac véleményét: Vezér kell és lőpor. Nos, parancsnok, én ismerem körülbelül valamennyit, a ki csak számbajöhet; a tegnapi, a mai és a holnapi vezéreket egyformaképen; egyikök sem az a vas fejü ficzkó, amilyen nekünk kell. E ménkü Vendèeba oly tábornok szükséges, aki egyuttal prókátor is. Ki kell itt fárasztani az ellenséget, megbirkózni minden egyes malom, minden egyes bokor, minden egyes árok, minden darab kavicsért; czivakodni minden apróságért; hasznot huzni mindenből; vigyázni mindenre; sokat öldökölni; rettenetes példákat adni; nem aludni s nem irgalmazni senki fiának. Hősök most is vannak e paraszthadban; de vezér az egy sincs. D’Elbée csak zérus: Lescure beteg; Bonchamps kegyelmet osztogat, jó, de buta; Larochejaquelain pompás alhadnagy lenne; Silt jó tiszt nyilt csatamezőn, de képtelen az ily háborúra, hol ezer akadálylyal kell küzdeni; Cathelineau együgyü fuvaros; Stofflet furfangos erdőkerülő; Berard gyámoltalan; Boulain Villiers nevetséges; Charette rémítő. Gaston borbélyt szóra sem méltatom. Mert teringettét! minek veszekedünk mi akkor a forradalommal s mi a különbség köztünk és a republikanusok között, ha fodrászok által vezéreltetjük a nemes embereket?

‒ Hja, ez a hitvány forradalom mi reánk is elragadt már!

‒ Nem csoda. Rüh az, mely egész Francziaországot ellepte.

‒ Igaz, s neve: a harmadik rend. Csak Angolország ránthat ki ismét.

‒ Ki is fog rántani, ne féljen kapitány.

‒ Hanem addig, csúf egy betegség biz az!

‒ Fájdalom! ugy van. Szemét nép mindenfelé! A monarchia, melynek fővezére Stofflet, a Maulevrier ur erdőkerülője, nincs mit irigyeljen a köztársaságtól, melynek minisztere Page, Castries herczeg portásának fia. Mily emberek állnak itt szemközt e vendèe-i harczban; egyik oldalon Santerre a serfőző, a másikon Graston a borbély.

‒ Kedves La Vieuville! Én tartok valamit e Gastonról. Nem roszul viselte magát, mikor Guemenée-nél vezérkedett. Gyönyörüségesen főbelövetett háromszáz „kék”-et, miután megásatta előbb velök saját sírjaikat.

‒ Derék dolog; hanem hát ezt én is csak ugy megtettem volna, mint ő.

‒ Teringettét! nem kétkedem benne. Magam is.

‒ A nagy haditények véghezvitelére, szólt La Vieuville, nemes ember kell. Lovagoknak valók azok, nem borbély-legényeknek.

‒ Hanem azért e harmadik rendben is vannak, szólt Boisberthelot, tiszteletre méltó emberek. Igy például, itt ez az órás, Joly. Őrmester volt a flandriai ezredben, lett belőle vendèe-i vezér; egy csapatot vezényel a tengerparton. Van egy fia, ez meg republikanus s míg az apa a „fehérek”-nél szolgál, fia a „kékek”-nél. Találkoznak. Összeütköznek. Az apa elfogja a fiát és főbelövi.

‒ Ez aztán helyén van, szólt La Vieuville.

‒ Királypárti Brutus ‒ viszonzá Boisberthelot.

‒ Elfogadom; de ennek daczára is keserves állapot, hogy az embert holmi Coquereau, Jean-Jean, Moulins, Focard, Bouju és Chouppes fajta emberek vezényeljék.

‒ Kedves lovag barátom! a másik táborban ép ugy haragusznak. A mienk tele van polgárokkal, az övék meg nemes emberekkel. Azt hiszi ön, a sansculotte-oknak tetszik, hogy Canclaux gróf, Miranda vicomte, Beauharnais vicomte, Valence gróf, Custine marquis és Biron herczeg vezényli őket?

‒ Borzasztó zagyvalék!

‒ S ráadásul Chartres herczeg!

‒ Égalité fia. Valjon mikor is lesz már egyszer király ebből az Égalitéből?

‒ Soha.

‒ Én azt hiszem, hogy följut a trónra. Bűnei fölsegítik.

‒ Igen, ha hibái le nem rontanák, amit azok építenek.

Ismét csönd lett; Boisberthelot szólalt meg ujra:

‒ Pedig hát kiakart egyezni. Eljött a királyhoz. Én ott voltam Versaillesben, mikor a hátára köptek.

‒ A főlépcső tetejéről?

‒ Igen.

‒ Jól tették.

‒ Rajta is száradt a gunynév: Bourbon le Bourbeux (mocskos, posványos).

‒ Kopasz, bibircsós, királygyilkos, pfuj!

Vieuville pedig igy szólt:

‒ Én vele voltam Ouessantban.

‒ A „szent Lélek” födélzetén?

‒ Igen.

‒ Ha szót fogadott volna D’Orvilliers admirál utasításának, hogy: a széllel tartson ‒ meggátolta volna az angolok átmenetét.

‒ Ugy van!

‒ Igaz-e, hogy elbujt a hajó fenekén?

‒ Nem. Hanem azért mégis azt kell hirdetni róla.

S La Vieuville kaczagott.

Boisberthelot viszonzá:

‒ Valóban sok gyámoltalan van a világon. Itt ez a Boulainvilliers, akiről ön beszélt az előbb La Vieuville; én ismertem, láttam közelről. Eleinte a parasztoknak csak lándzsáik voltak; hát nem vette fejébe ez az ember, hogy dzsidásokat farag belőlök, s megtanítja őket, hogyan kezeljék a lándzsát kommandoszóra? Arról álmadozott, hogy e vademberekből rendes katonákat teremt. Meg akarta tanítni őket, hogyan kell képezni tompaszögü carré-t vagy fölállítani egy zászlóaljat a centre vide. Bemagoltatta vélök a régi katonai nyelvet; ő maga a szakaszparancsnokot „chef d’escouade” helyett „cap d’escade”-nak mondta, amint a káplárokat XIV. Lajos alatt nevezték. Erőnek erejével rendes ezredet akart formálni a szénégetőkből; beosztotta rendes századokba s az őrmestereknek esténként körbe kelle állni, hogy átvegyék a tábori jelszót az ezredes segédétől, ki halkan fülébe súgta azt az első őrmesternek, ez a szomszédjának s igy végesvégig egyik a másikéba. Elcsapott egy tisztet, csak azért, mert nem kelt föl levett föveggel, hogy meghallgassa a jelszót. Gondolhatja ön, mire ment. Ez a bamba nem birta belátni, hogy a parasztokat parasztosan kell vezényelni s hogy az erdő nem kaszárnya. Igen, ilyennek ismertem én e Boulainvillierst.

Odább mentek néhány lépést s mindegyik gondolatokba merült.

Aztán folytatták a beszélgetést.

‒ Nini! igaz hogy Dampierre elesett?

‒ Igen, parancsnok.

‒ Condé előtt?

‒ A pamars-i ütközetben. Egy ágyugolyó érte.

Boisberthelot fölsóhajtott.

‒ Dampierre gróf! Ez is egy a mieink közől, aki hozzájok szegődött.

‒ Szerencsés utat! szólt La Vieuville.

‒ Hát a herczegnők hová lettek?

‒ Triesztben vannak.

‒ Még mindig?

‒ Még mindig.

La Vieuville fölkiáltott:

‒ Ah ez a köztársaság! Mily rémítő pusztulás oly csekélység miatt. Alig hinné az ember, hogy egy pár milliónyi deficit szülte a forradalmat.

‒ A csekélységektől kell legjobban félni.

‒ Minden roszul megy, mormogá La Vieuville.

‒ Igaza van; nagyon roszul. La Rouarie meghalt; Du Dresnay meg bárgyu. S mily oktondi vezérek e püspökök mindannyian. Ez a Coucy például, a larochelle-i püspök; meg az a Beaupoil-Saint-Aulaire, a poitiersi püspök; vagy az a Mercy, a luçoni püspök, madame l’Echasserie szeretője...

‒ Servanteaunak hívják parancsnok, l’Echasserie csak egy jószág neve.

‒ Hát az az agra-i álpüspök, aki nem is tudom már hová való plébános?

‒ Dole-i, s Folleville Guillotnak hívják. Egyébiránt derék ember, s résztvesz a harczban is.

‒ Papok, mikor katonák kellenek! Püspökök, akik nem is igazi püspökök! Tábornokok, akik nem is azok!

La Vieuville félbeszakította Boisberthelot-ot:

‒ Parancsnok! lenn van kabinjában a „Moniteur”?

‒ Igen.

‒ Mit játszanak most Párisban?

‒ „Adél és Paulin”-t, és a „Barlang”-ot.

‒ Szeretném látni.

‒ Megláthatja. Egy hónap mulva Párisban leszünk.

Boisberthelot egy perczig elmélázott s aztán hozzátevé:

‒ Igen; legkésőbb egy hó mulva, Windham mondta lord Hoodnak.

‒ De hisz akkor nem állunk olyan roszul?

‒ Jól is menne minden, teringettét, csak jól vezetnék ezt a bretagnei harczot!

La Vieuville lecsüggeszté fejét.

‒ Parancsnok, szólt ujra, kiszállítjuk a tengerészgyalogságot?

‒ Ki, ha a partvidékiek mellettünk vannak; ha ellenségek: nem. Háborúban néha erőszakosan kell betörni az ajtót, néha csak szép suttyomban nyitni ki azt. Polgárháborúban a tolvajkulcs mindig a zsebben legyen. Azt tesszük különben, amit lehet. Fődolog: a vezér.

S Boisberthelot gondolatba mélyedve hozzá tevé:

‒ La Vieuville, mit tart ön Dieuzie lovagról?

‒ A fiatalabbikról?

‒ Arról.

‒ Hogy az vezényeljen?

‒ Igen.

‒ Ő is csak sík mezőre s rendes ütközetbe való. A rengeteghez a paraszt ért csupán.

‒ Akkor adjuk meg magunkat Stofflet és Cathelineau tábornokoknak.

La Vieuville egy perczig elmélyedt, azután igy szólt:

‒ Herczeg kellene; igazi herczeg, királyi vérből.

‒ Minek? Királyi herczeg...

‒ És a gyáva szó: egyértelmü. Tudom, parancsnok. Csak azért óhajtom, mert kápráztatná a legénység buta szemeit.

‒ Kedves lovagom, a királyi herczegek nem igen akarnak jönni.

‒ Megleszünk hát nélkülök is.

Boisberthelot gépiesen összenyomta homlokát kezeivel, mintha egy eszmét készülne kiszorítni onnan.

Aztán ujólag megszólalt:

‒ Kisértsük meg e tábornokkal.

‒ Nagy ur, az tagadhatlan.

‒ Hiszi ön, hogy elég nagy ide?

‒ Csak jó legyen, szólt La Vieuville.

‒ Azaz kegyetlen, felelt Boisberthelot.

A gróf és a lovag egymásra pillantottak.

‒ Boisberthelot gróf, ön meglelte az igazi szót. Kegyetlen. Igen, olyan kell nekünk. E háborúban nincs helye az irgalomnak. A vérengzők órája ütött. A királygyilkosok levágták XVI. Lajos fejét; mi viszont négyfelé hasítjuk őket. A legkérlelhetlenebb: az itt a legjobb tábornok. Anjouban és Felső-Poitou vidékein nagylelküsködnek a vezérek; szinte lubiczkolnak a nemeslelküségben, s nem mennek semmire. A Maraisban és Retz környékén gyilkolnak s minden pompásan megy. Charette csak azért képes mérkőzni Parrainnal, mert ő is oly vérengző. Hyénát a hyéna ellen!

Boisberthelotnak nem maradt ideje, hogy válaszoljon. ‒ Egy kétségbeesett kiáltás félbeszakította La Vieuville szavát s ugyanakkor zajt hallottak, mely nem hasonlított semmiféle ismeretes zajhoz. E kiáltás és zaj a hajó belsejéből jött.

A kapitány és helyettese a födélköz felé rohantak. A tüzérek elképedve törtettek onnan fölfelé.

Valami rettenetes dolog történt.

IV.
Tormentum belli.

Az ütegből egy ágyu, egy huszonnégy fontos elszabadult.

Borzasztóbb esemény a tengeren alig fordulhat elő. Hadihajót, mely a nyilt vizen és egész erővel halad, nem érhet ennél sulyosabb csapás.

Az ágyu, mely elszakítja kapcsait ‒ egyszerre természetfölötti vadállattá válik. Nem gép többé: szörnyeteg lett. Mint a tekeasztal golyója, futkos kerekein a rövid vaskos tömeg, s a hajóval hajlik és gördül, majd jobbra és balra, majd előre és hátra; jön, megy; meg-megáll, mintha gondolkodnék s ujra nekiiramodik; mint a nyíl, ugy repül a hajó egyik végéről a másikra; szökdel, félreugrik, kisiklik, ágaskodik, döf, zúz, öl, megsemmisít. Oly faltörő kos ez, mely szilaj tetszése szerént döngeti a falat. És e kos vasból, a fal pedig fából van. A nyers anyag szabadult föl itt. Mondhatnók, az örök rabszolga síkra száll, hogy boszut álljon rabságáért. Ugy látszik, mintha a gonoszság, mely a lelketlen tárgyakban lappang, egyszerre föllobbanna és kitörne; mintha az anyag türelmét vesztette volna s rettenetes és zord megtorlásra készülne. A lelketlen tárgy haragja kérlelhetlen. Ez őrjöngő bronztömeg ruganyos, mint a párducz, nehéz mint az elefánt, fürge mint az egér, konok mint a fejsze, váratlan mint a hullám, gyors mint a villám, néma mint a sír. Tizezer fontot nyom s ugrándozik, mint a gyermek labdája. Körben kering, aztán kiszökik hirtelen s egyenes útat hasít. S ki az, aki megállítja? s hogyan állítja meg? A vihar lenyugszik; a szélvész elcsöndesül; az eltört árboczot pótolhatja, ha rés támad bedughatja, a tüzet meg elolthatja az ember. De mit kezdhet ez irtózatos bronzszörnyeteggel? hogyan fékezze meg? Parancsolhatsz a buldognak; megdöbbentheted a bikát; elbűvölheted a boakigyót; megrémítheted a tigrist; meglágyíthatod az oroszlánt: e szörnyeteg, ez elszabadult ágyu ellen meghiusul minden. Meg nem ölheted, mert holtanyag; holtanyag és mégis él. Gyászos élet, melynek soha sincs vége. Alatta a talp, mely szüntelen ringatja. Rázza őt a hajó; a hajót a tenger, a tengert a szél. Az öldöklő szörny csak játékszer. A hajó, a hab, a szél mind táplálja őt, azért oly iszonyú élte. Hogyan állítható meg e borzasztó gépezet? Hogyan látható előre, merre jön, merre megy? hol áll meg? hová döf? Minden döfése amint neki rohan a hajó oldalának, elsülyesztheti a hajót. Lehetetlen kitalálni rémítő kanyargásait. Hisz oly löveg ez, mely gondolkodni látszik s minden pillanatban megváltoztatja az irányt. Hogy tartóztassuk föl, amit kerülni kell? Az ágyuszörny rugdalódzik, előre rohan, hátracsuszik, jobbra ront, balra ront, megiramodik, eltünik, kijátszsza a várakozást, széttöri az akadályt, s akár a legyeket, tiporja el az embereket. A talp mozgékonyságában rejlik a helyzet borzasztó volta. Ki küzdhet egy sima, csúszós, hajlékony lapnak a szeszélyeivel? Mintha a villámot, mely menekülni vágyik, tartaná fogva gyomrában a hajó. Mintha a mennydörgés találkoznék a földrengéssel.

Egy percz alatt talpon volt az egész legénység. A tűzmester követte el a hibát, ki elmulasztotta betenni a lekötő láncz anyasrófját, s roszul béklyózván le a caronade négy kerekét, mozgásba jött a talp, fölbillentek a nyugdeszkák, kilódult helyéből a megerősítő és elszakadt az ágyukötél.

Az ágyu megszünt szilárdul állani talpán. Az a kötél, mely gátolja a hátracsúszást, nem volt szokásos még akkor. Egy hullámcsapás érvén az ágyuléket, a roszul lekötözött caronade visszacsuszott, elszakította lánczát s rettenetes futkosáshoz kezdett a hajóközön.

Hogy fogalmunk lehessen e csodálatos lótás-futásról, képzeljünk egy vizcseppet, mely az üvegen ide-oda gurul.

Azon perczben, midőn a láncz elszakadt, a tüzérek lenn voltak az ütegnél. Némelyek csoportosan, mások szanaszét rendezve egyetmást, mint szokták a tengerészek, ha csatára nyilik kilátás. A caronade, melyet a hajó hullámzása meglóditott, rést ütött egy csoporton s négy tüzért elgázolt az első csapásra; aztán a hajó előre hajtásával visszafordult s nyilsebesen végig vágtatván a födélközön, kettészelte az ötödik szerencsétlent, s fellökött a hajó baloldalán egy ágyut, melyet azonnal le is szerelt. Ez okozta a kétségbeesett jajveszéklést, melyet ott fön hallottak. Mindenki a kötélhágcsóra tódult. A hajóköz kiürült egy szempillantás alatt.

A roppant ágyu magára maradt. Urrá lett saját maga s urrá a hajó fölött. Tehetett véle, amit akart. A hajólegénység, mely nevetni szokott a harczban ‒ most reszketett. Hiú dicsekvés, hogy van ember, aki soha sem remeg.

Boisberthelot kapitány s La Vieuville hadnagy, aki pedig rettenthetlen két férfi volt, megálltak a hágcsó tetején, s némán, sápadtan, habozva tekintettek le a hajóközbe. Valaki könyökével félretaszította őket s lement.

Az utas volt, a paraszt, az az ember, akiről egy perczczel előbb beszélgettek.

A kötélhágcsó alsó végén ő is megállt.

V.
Vis et vir.

Az ágyu föl s alá robogott a hajóközön. Mintha az Apocalypsis élő szekere lett volna. A hajó sarkából rezgő világot szórt az ütegre a tengerészlámpa s a fény és árny szédítő táncza fokozta a látvány rémességét. Az ágyu alakja elveszett az őrült gyors futásban, s majd sötétnek látszott, ha a világosságra ért, majd fehéren villogónak, ha a homályba hátrált.

Folytatta a hajó rombolását. Négy ágyut tört már össze, s két hasadékot szakított a hajó oldalán; szerencsére, csak a viz szine fölött. De ha vihar támad, becsaphat ott a viz. Dühösen neki-neki rohant a hajóbordáknak is, de a rendkivül erős dongák ellenálltak; a hajlott fa nem egy könnyen törik. Hanem azért recsegtek, ropogtak, mikor ez óriási fejsze hallatlan módon lelecsapott rájok. A palaczkba zárt ólomgolyó, melyet hevesen ráznak, nem ugrálhat őrültebben és sebesebben. A négy kerek, hol átfutott, hol vissza a megölt embereken; szétvagdalta, elszakgatta, földarabolta az öt hullát s husz darabra szelte, melyek keresztül-kasul gurultak az ágyuk között; szinte följajdultak bele a holtak ajkai s vérpatakok kanyarogtak a talajon, amint a hajó ide-oda ingott. A jármű több helyütt megsérülve, hasadozni kezdett. Rémes zaj töltötte be az egész hajót.

A kapitány gyorsan visszanyerte hidegvérét, s parancsára a nyiláson ledobáltak a hajóközbe mindent, ami alkalmasnak látszott, hogy az ágyu féktelen száguldását megakaszsza; matráczokat, ágynémüt, vitorlazsákokat, kötélcsomagokat, a legénység tarisznyáit s a hamis bankóval telt zacskókat, melyekből az angol corvette egész halommal hozott. Az angolok ugy tekinték e gyalázatos csalást, mint hadi jogot.

De mit használtak e ringy-rongyok? Miután senki sem mert leszállni, hogy elhelyezze, amint kellett volna, pár percz alatt tépéssé szakgatta az ágyu.

A kedvező szél előmozdítá, hogy a baleset a lehető legteljesebbé váljék. Most vihart óhajtott mindenki; talán fölfordult volna ekkor az ágyu, s ha egyszer égnek mered a négy kereke, megfékezhették volna. Igy tovább folyt a rombolás. Horzsolás, sőt törések is mutatkoztak már az árboczokon, melyek a hajóteknő gerendáiba ékelve átnyulnak az egyes emeleteken s vaskos oszlopokhoz hasonlítanak. Az ágyu görcsös lökéseitől az előárbocz megsérült, sőt a főárbocz is szenvedett. Az üteg ágyui kilódultak helyeikből; a harmincz közől tiz csataképtelen lett; a repedések is szaporodtak a hajó oldalán s itt-ott beszivárgott már a viz.

Az öreg utas, ki leszállt a hajóközbe, mint valami szobor állt a hágcsó alján. Szigorú arczczal nézte a pusztulást. Meg sem moczczant. Lehetlennek látszott, hogy valaki az ágyuk közé hasson.

Az elszabadult caronade minden mozdulata siettette a hajó sülyedését. Még néhány percz, s kikerülhetlen a hajótörés.

El kell veszni vagy gyorsan megakadályozni a balesetet. Tenni kell valamit, de mit?

Mily rettenetes ellenfél ez a caronade!

Egy dühös őrültet kelle föltartóztatni.

Egy villámot elhárítani.

Egy mennykövet megragadni.

Boisberthelot igy szólt La Vieuvillehez:

‒ Hisz ön Istent, lovag?

La Vieuville viszonzá:

‒ Igen... Nem... Néha.

‒ Mikor? Vihar alatt?

‒ Igen. És oly perczekben, mint ez a mostani.

‒ Csakis az Isten menthet most meg, szólt Boisberthelot.

Mindketten elhallgattak. A caronade tovább tombolt.

Kivülről a hullám csapkodta a hajót, mintegy felelgetve az ágyu csapásaira. Mintha két kalapács döngetné váltakozva!

E sajátságos megközelíthetlen cirkuszban, hol a szökevény ágyu száguldozott, egyszerre csak megjelent egy ember, vasruddal kezében. A baleset szerzője, a hanyag tűzmester volt; a caronade ura. Ő okozta a bajt; ő akart segítni is. Egyik kezében egy emelő vasrudat, a másikban hurokra csavart kötelet tartott, s a nyiláson leugrott a hajóközbe.

Rettenetes, óriási látvány kezdődött; az ágyu harcza a tüzér ellen. Viaskodás az anyag és az ész között; a lelketlen tárgy párbaja az élő emberrel.

A tüzér egy szögletbe huzódott s markába szorítva a vasrudat és a kötelet, hátával a hajó egyik bordájához támaszkodott. Szilárdan állott lábain, melyek két aczéloszlophoz hasonlítottak, s sápadtan, nyugodtan, zordonan, mintegy a talajba czövekelve várakozott.

Várta, hogy a caronade közeledjék.

Jól ismerte ágyuját s hitte, hogy az is ösmeri őt. Sok ideje, hogy együtt élnek.

Hányszor belényult már a torkába. A szörnyeteg kedvencz ágyuja volt. Ugy szólítá most is, mintha csak a kutyája lenne:

‒ Ide jere! Jösz ide mindjárt!

Tán szerette is.

Ugy látszott, komolyan óhajtja, hogy hozzá jőjjön.

Pedig ha hozzá jön, megölni jön. Vége neki. Hogyan kerülje el az eltiportatást? Ez volt a kérdés. Mindnyájan kővémeredten bámulták.

Mindenkinek elfúlt lélekzete, az öreget kivéve, ki egyedül volt a hajóközben, zord tanuja a két küzdő fél végzetes harczának.

Őt is összetörhette volna az ágyu; még sem mozdult.

A vak hullám alattok intézte a harczot.

Azon perczben, midőn a tüzér leszállt e borzasztó tusára, a tenger véletlen lejtése ugy hozta, hogy a caronade egy pillanatig mozdulatlanul s mintegy elképedve megállapodott.

‒ Jer hát, szólt az ember.

Az ágyu hallgatni látszott, mit mond?

Aztán hirtelen neki rohant. Az ember kikerülte a döfést.

A küzdelem megkezdődött. Hallatlan küzdelem! A törékeny ember birkózik a sérthetlen anyaggal. A gyönge test mérkőzik az érczszörnyeteggel. Egyik oldalon a nyers erő; másikon a lélek!

Mindez a félhomályban valami kisértetes tüneményhez hasonlított.

A lélek? Csodálatos! mintha az ágyunak is lett volna lelke. De e lélekben csak gyülölet és düh lakozott. S mintha szeme is volna, ugy látszott, hogy leskelődik s csellel él a nyers tömeg. Ő is megválasztotta a perczet. Valami óriási érczrovar volt, démoni akarattal. E rengeteg nagy szöcske néha az alacsony tetőbe vágta fejét, aztán visszaesett a négy kerekére mint a tigris a karmaira, s ujra megrohanta az embert. Hajlékonyan, fürgén, ügyesen tekergett ez, mint a kigyó a villámcsapások előtt, s kikerülte a találkozást; de a lökések, melyek elől félreszökött, a hajót érték s folytatták a rombolást.

Az elszakadt láncz egy része a caronadeon maradt. E láncz rátekerődzött valamikép az ágyugomb csavarjára. Egyik vége a láncznak az ágyutalpon függött, a másik szabadon forgott őrült sebességgel az ágyu körül, s ennek ugrándozásait még rémítőbbé tette. S miután a csavar mint valami vasmarok tartotta, irtózatos forgószelet keltett az ágyu körül, s a faltörő kos csapásait még ostorcsapásokkal is szaporítá. Vaskorbács lett a vasmarokban!

E láncz miatt a küzdelem még nehezebbé vált.

És az ember mégis küzdött. Sőt volt eset, hogy ő támadott végigkuszva a hajó oldalán, kezében a vasrúd és a kötéllel; de az ágyu, mintha megértené és cselt sejtene, futásnak eredt. Hiában! a rettenetes ember követte őt.

Ily harcz nem tarthat sokáig. Ugy látszott, mintha az ágyu elszánná magát: Jerünk, végezzünk hát! mert egyszerre csak megállt. A befejezés közeledett. Az ágyu fölfüggeszté a harczot. Ugy látszott ‒ egy bősz tervvel tépelődik, mint valami élő lény; s valóban az is volt mindazoknak, akik látták; ‒ aztán szilajon rohant a tüzérre. Ez oldalt huzódott, elereszté maga mellett s nevetve utána kiáltott, hogy: ujra. Az ágyu dühöngve összezúzott egy caronadeot a hajó baloldalán s mint valami láthatlan parittyából hajtva a kormány félre repült az ember felé, aki félre szökött. Három caronade lőn e roham áldozata; akkor mintegy elvakulva s nem tudván többé mit mível, hátat fordított az embernek, hátulról előre gurult s betörte a hajó előrészét.

A tüzér a hágcsó aljához menekült, pár lépésre az öregtől, ki tanuja volt a jelenetnek. A tüzér készen tartotta vasvesszejét.

Az ágyu észrevette s a nélkül, hogy megfordulna ‒ egyenest rárontott; gyorsan, mint a baltacsapás. A hajó oldalához szorult ember elveszett. Az egész legénység fölsikoltott.

De az öreg, ki eddig mozdulatlan állt, most maga tört előre, gyorsabban, mint az ágyu vad rohanása. Fölkapott egy zacskó hamis bankót, s koczkáztatva, hogy őt is eltiporja, szerencsésen oda lökte az ágyu kerekei alá. Ez elhatározó és veszélyes lépést az sem végezhette volna szabatosabban, aki a legjártasabb mindazon tengerészgyakorlatokban, miket Durosel „La manoever du canon de mer” czímü könyvében leir.

A kis zacskó nagy hatást tett. Egy kavics is megakaszt utjában egy sziklát, egy galy kizökkent néha irányából egy lavinát. A caronade megbotlott. A tüzér megragadva a legkedvezőbb perczet bedugta a vasrudat az egyik hátsó kerék küllői közé. Az ágyu megállt, s meghajolt.

Akkor az ember a vasrud végére nehezedvén, megemelinté az ágyut. A sulyos tömeg fölfordult, oly hangot adva, mint egy a magasból lezuhanó harang. A tüzér vakon s mivel sem törődve rohant rá, s míg az izzadtság csurgott homlokáról, nyakába vetette a hurkot a letepert bronzszörnyetegnek.

Bevégződött. Az ember győzött. A hangya leigázta a mastodont. A Pygmaeus rabul ejté a menykövet.

A katonák és matrózok tapsoltak.

Az egész legénység oda sietett kötelek és lánczokkal s egy percz alatt lekötözte az ágyut.

A tüzér tisztelgett az utasnak.

‒ Uram, mondá, ön megmentette életemet. Az öreg felölté ismét rideg arczkifejezését s nem felelt.

VI.
A mérleg két serpenyője.

Az ember győzött, de mondhatjuk az ágyu is. A rögtöni hajótörést kikerülte a corvette, de megmentve még nem volt. A rombolás a hajón kijavíthatlannak látszott. Öt lyuk tátongott a falon, köztük egy igen öblös a hajó előrészén; husz caronade a harmincz közől a földön hevert összetörve; a megfékezett s ismét lánczára kötött caronade maga is csataképtelen; hátsó részén aczél gombcsavarja elgörbült s igy a czélzás vele lehetetlen. Az ütegből csak kilencz darab maradt épen. A hajóteknőn beszivárgott a viz. A rések betöméséhez kellett hát látni mindenekelőtt s igénybe venni a szivattyukat.

Borzasztó látványt nyujtott a hajóköz. Egy bőszült elefánt ketreczében sem lehetne nagyobb a rombolás.

Bármily fontos volt a corvettere nézve, hogy meg ne lássák, volt annál fontosabb és parancsolóbb valami: a rögtöni segély tudniillik.

Néhány lámpát kelle kitűzni a hajó födélzetén, hogy világítsanak a munkához.

Ez egész idő alatt, míg a végzetes küzdelem folyt, az élet-halál kérdésével lévén elfoglalva a legénység, mit sem tudtak arról, ami a corvetten kivül történik. A köd sürűbb lett; a szél megváltozott s vitte a hajót amerre neki tetszett: letértek az útról s Jersey és Guerneseytől távol esve, mélyebben haladtak délnek, mint kellett; a háborgó tenger nyilt karjaiba jutottak. Termetes hullámok csókolgatták a corvette tátongó sebeit; félelmes csókokkal. ‒ A tenger ringása fenyegetővé lett. A szellő szélvészszé nőtt. Vihar, tán orkán közelgett. Nem láttak négy lépésre.

Míg a hajó legénysége sebtiben és nagyjából a hajóköz sérüléseit tatarozgatta s bedugva a lyukakat, ahol a viz beszivárgott, a megmaradt ágyukat is elhelyezte ismét, az öreg utas fölment a födélzetre.

A főárboczhoz támaszkodott.

Nem is ügyelt a mozgásra, ami közelében történt. La Vieuville lovag sorrendbe állította kétoldalt a főárbocz mellett a tengerészkatonákat, a főhajós jelsípjának hangjára pedig a matrózok, kik fön a vitorlákkal bajlódtak, a vitorlarudakon foglaltak állást.

Boisberthelot gróf az utashoz közeledett.

Utána egy sápadt férfi lépdelt lihegve, széttépett ruhával, de nyugodt önérzettel.

A tüzér volt, ki ép a kellő perczben fékezte meg a szörnyet s ura lett ismét a caronadenak.

A gróf katonásan tisztelgett a parasztruhába öltözött öregnek s igy szólt:

‒ Tábornok! ime itt az ember.

A tüzér lesütött szemmel feszesen állt ott, mintha parancsra várna.

Boisberthelot gróf folytatá:

‒ Tábornok, nem gondolja ön, hogy ahhoz amit ez ember tett, fölebbvalóinak is szava van?

‒ De azt hiszem, szólt az öreg.

‒ Méltóztassék kimondani e szót, viszonzá Boisberthelot.

‒ Ez az ön dolga! ön a kapitány.

‒ De ön a tábornok, viszonzá Boisberthelot.

Az öreg rátekintett a tüzérre.

‒ Jer ide, szólt röviden.

A tüzér egyet lépett.

Az öreg Boisberthelot grófhoz fordult, leoldotta a kapitány melléről a szt. Lajos-rend keresztjét s föltűzte a tüzér kabátjára.

‒ Hurrah! kiáltottak a matrózok.

A tengerészkatonák tisztelegtek fegyverökkel.

Az öreg utas pedig rámutatva ujjával az elkábult tüzérre, hozzátevé:

‒ S most főbe kell lőni ez embert.

Mindnyájan elhültek. Az örömriadásra borzalmas csend következett.

Akkor a síri csöndben emelt hangon igy szólt az aggastyán:

‒ Hanyagság veszélybe sodorta e hajót. E perczben már el is veszett talán. Aki tengeren van: ellenség előtt áll. A hajó, mely útra kél, olyan mint a hadsereg, mely csatára száll. A vihar lappang néha, de végkép nem vonul el soha. Csupa les az egész tenger. Halál arra, aki hibát követ el az ellenség előtt. Nincs ott helyrehozható hiba. Jutalmat azért a bátorságnak, büntetést a hanyagságért!

Lassan, komolyan, kérlelhetlenül hangzottak el egyenként a szavak, mint egymást követő fejszecsapások a tölgy derekán.

S a katonáknak intve hozzátevé az öreg:

‒ Vigyétek!

A férfi, kinek mellén a sz. Lajos-rend keresztje csillogott, lecsüggesztette fejét.

Boisberthelot gróf intésére két matróz leszállt a hajóközbe s fölhozta a halottas zsákot; a hajó papja, ki az elindulás óta folyvást imádkozott, szintén velök jött. Az őrmester kiválasztott tizenkét katonát a sorrendből s fölállította őket kétfelől hatosával; a tüzér szótlan lépett a két sor közé. A pap a kereszttel az ő oldalához állott.

‒ Indulj, vezénylé az őrmester.

A kis csapat lassú léptekkel haladt a hajó orra felé. Utánok a két matróz a halottas zsákkal.

Tompa csönd lett a hajón. A távolban vihar zúgott.

Néhány pillanat mulva egy villámlás látszott s egy dörgés hangzott a homályban; aztán elnémult ismét minden s csak egy zuhanás hallatszék, mint mikor egy test a tengerbe hull.

Az öreg utas még mindig a főárboczhoz támaszkodott; karjait egymásba fonta s gondolatokba merült.

Boisberthelot rámutatott balkezének mutatóujjával, s halkan suttogá La Vieuvillehez:

‒ A Vendèenak van vezére.

VII.
Aki tengerre száll, szerencsét próbál.

De mi történt a corvette-tal?

A felhők, melyek egész éjjel elvegyültek a hullámmal, végre ugy leereszkedtek, hogy megszünt minden látkör s az egész tenger mintegy köpenynyel volt betakarva. Köd borított mindent. Veszélyes helyzet, még jó karban levő hajóra is.

A köd sürű volt, a tenger háborgott.

Használták hát az időt; könnyítettek a corvette-en, a tengerbe dobálva mindent amit összekaparíthattak a caronade által széttépett és zúzott holmikból. A roncsolt ágyukat, az összetört ágyutalpakat, a leszakadt és átlyukgatott hajódeszkákat, a szétforgácsolt fa‒ és vasdarabokat. Kinyitották az ablakokat s legördíték a habok közé a holttesteket s a szétmarczangolt emberi maradványokat is, kátrányos vitorlavászonba csavarva előbb.

A tenger mindjobban fészkelődött. Nem mintha a szélvész nagyon fenyegetővé nőtt volna, ellenkezőleg; az orkán, mely túl a láthatáron zúgott, csöndesülni s északnak huzódni látszott; hanem azért magosan csapkodtak a hullámok, jelezve igy, hogy lenn a fenék háborg, s mivelhogy sérült volt a corvette s nem igen birta meg e rázkódásokat, az erős hullámzás könnyen eldönthette sorsát s végzetessé válhatott rá nézve.

Gacquoil komoly arczczal állt a kormánypolczon.

A kik a tengeren parancsolnak, nem sokat törődnek a bajjal; s a szükség erénynyé lesz nálok.

La Vieuville, kit jó kedve szintén nem szokott cserben hagyni veszély idején sem, megszólította Gacquoilt:

‒ Nos kormányos, az orkán kereket old. Egy kis nátha és tüszkölés: ennyi lesz az egész. Majd csak kiheverjük. S legalább szelet kapunk.

Gacquoil komolyan viszonzá:

‒ Aki szelet kap, habot is kap.

Nem nevet, nem búsul. Ilyen a tengerész.

A felelet kissé aggasztó volt. Oly hajóra, melybe viz szivárog, nagy baj, ha habot kap. S Gacquoil e jóslathoz homlokát is redőbevonta. Mintha az ágyu és a tüzér gyászesete után La Vieuville vidorságát s könnyelmüségét koránlaná. Vannak bizonyos dolgok, mik szerencsétlenséget hoznak a sík tengeren. Az Oczeán zárkózott és titokteljes; soha sem tudni, hányadán van az ember véle? Vigyázni kell mindig.

La Vieuville érezte, hogy szükséges ismét komolylyá lennie.

‒ Hol vagyunk, kormányos? kérdé.

A kormányos felelt:

‒ Az isten kezében.

A kormányos ur a hajón; reá kell hagyni mindig, hogy tegyen, gyakran azt is, hogy mondjon, amit akar.

Egyébiránt az e fajta ember keveset beszél.

La Vieuville tovább ment.

Amit a kormányostól kérdett, a láthatár felelt neki arra.

A tenger egyszerre csak kitárult.

A felhők, melyek a habok fölött usztak, szétfoszoltak, a hullámok sötét hánykódásán végig tekinthetett most a szem a félvilágos szürkületben s im ezt látta:

Az égboltozatot még fellegtakaró födte, de a felhők nem értek le már a tenger szineig. Keleten valami halvány fény derengett. A nap kelt föl ott. Nyugaton más halvány fény; hold lemente. E két halvány fény a láthatár két ellentétes pontján két keskeny világos szalagot képezett, a homályos tenger s a borongó éj között.

A két világos lapra mozdulatlan merev árnyképek rajzolódtak.

Nyugaton a holdtól világos égre három magas kőszikla mint celta Peulvenek.

Keleten a hajnali fényű látkörre nyolcz vitorla csatarendben.

A három szikla egy veszélyes szirt, a nyolcz vitorla egy hajóraj rémes árnya.

Egyfelől a Minquiers, e félelmes szirt; másfelől a franczia czirkáló hajóraj. Nyugaton ‒ örvény; keleten ‒ mészárlás. Hajótörés vagy csata? e kettő közt kell most választani.

Teknő, mely lyukas; kötélzet, mely rongyos; árboczok, mik gyökerökben megingatvák; ime a corvette segédeszközei, ha a szirt ellen indul. S ha a harczot választja? Harmincz ágyuból tiz leszerelve hever; legjobb tüzérei meg ott lenn a tenger fenekén.

A hajnali fény csak gyönge halovány volt: nem oszlott el még egészen az éj. Sőt ugy látszott, eltarthat jó sokáig, mert amik okozták, a sürű, magas felhők ‒ mintegy tömör, szilárd boltozatot képeztek a légben.

A szél, mely lenn szétzavarta végre a ködöt, a Minquiers felé hajtotta a corvette-et.

A megviselt, roncsolt hajó alig engedelmeskedett már a kormánynak; gurult inkább, mint uszott; tisztán a csapongó hullámok önkényétől függött.

A Minquiers-szirt azon időben még rettenetesb volt mint ma. Az örvény e sziklavárának több bástyáját elmosta azóta a tenger szakadatlan hullámzása. A szirtek alakja változik. Minden egyes dagály a fürész munkáját végzi.

A Minquiers szirtjéhez jutni akkortájban annyit tett, mint el is veszni.

Ami a czirkáló hajórajt illeti, ez a cancale-i hajócsapat volt, mely később oly hiressé lett Duchesne kapitány alatt, kit Loquine „Duchène apónak” nevezett el.

Válságos helyzet: tagadhatlan. Míg az elszabadult caronade dühöngött, azalatt a corvette, anélkül, hogy észrevették volna, letért az eredeti útról s inkább Granville mint St. Malo felé tartott. Még ha teljesen jó karban és egész erővel vitorlázhatott volna is, a Minquiers szirtjei elzárnák előle a visszatérést Jerseybe; a czirkáló hajóraj most elvágta a másik útat is; az útat Francziaországba.

Ráadásul ha nem volt is vihar, de mint a kormányos mondá, „volt hab”. A zord szél s a háborgó fenék közt zajosan hullámzott a tenger.

A tenger soha sem árulja el egyszerre, mi a szándéka! Mindenre képes, még arra is, hogy ingerkedjék. Szinte mondhatnók, rendszeresen jár el. Ha azt hiszed: előre mozdul, meghátrál hirtelen; igér valamit és be nem váltja; viharral rémít és szelet sem hoz; örvényt mutat és meg nem nyitja; éjszakon fenyeget és délről rohan meg. A Claymore corvette egész éjjel ködben uszott s vihartól félt; a tenger meghazudtolta magát, de rettenetes módon. Szélvészt jelzett s szirt lett belőle a valóságban. Más alakban, de igyis-ugyis hajótörés.

S a veszélyhez, mely az éles sziklákon szétomlással fenyegette a corvette-et, hozzájárul a másik: az öldöklő csata. Egyik ellenség kiegészítette a másikat.

La Vieuville szokott bátorságával kaczagva kiáltott:

‒ Itt a hajótörés, amott az ütközet. Quinterno mindkét oldalról.