A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ann Leckie: Ancillary Mercy

Orbit Books, London, 2015

Fordította: Kleinheincz Csilla

Borítófestmény: John Harris

Borítótipográfia: Szabó Vince

Tördelte: Kozári Imre

Text copyright © 2015 by Ann Leckie

Hungarian translation © Kleinheincz Csilla, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-412-1

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Fordítói jegyzet

A könyvben szereplő radchaai kultúra nem tesz különbséget nemek között, nyelvében a nőnemet veszi semleges alapnak. A magyar nyelv a semleges nemű személyes névmások révén erre kisebb teret ad, mint az eredeti angol, de a fordításban igyekeztünk közvetíteni a szerző szándékát.

1

Az egyik pillanatban még az álomban. A másikban már ébren. A teakészítés ismerős neszeire ébredtem, hat perccel korábban, mint terveztem. Miért? Kiterjesztettem érzékeimet.

Ekalu hadnagy állt őrségben. Valami felháborította, egy kicsit fel is dühítette. Előtte a falon az Athoek Állomás és a környező űrhajók képe látszott. A kertek fölé boruló kupola ebből a szögből alig volt kivehető. Athoek maga is félig árnyékba borult, másik fele azonban kéken és fehéren ragyogott. A kommunikációs zaj a háttérben semmi szokatlant nem fedett fel.

Kinyitottam a szemem. Kabinom falain az űrnek ugyanaz a látványa fogadott, mint amit Ekalu hadnagy nézett a parancsnoki hídon – az Athoek Állomás és maga Athoek. A naprendszer négy rendszerközi kapujának jeladói. Nem volt szükségem a falakra kivetített képre. Ezt bárhol, bármikor láthattam, csak kívánnom kellett. Itt nem adtam rá parancsot. Bizonyára Hajó tette.

A háromszor négy méteres helyiség végében lévő pultnál Seivarden állt, és teát készített. A régi, zománcos készletet használta, mely csak két tálkából állt. Az egyik kicsorbult több mint egy évvel ezelőtt, Seivarden egy korábbi, ügyetlen próbálkozása során, amikor hasznossá akarta tenni magát. Több mint egy hónap telt el azóta, hogy utoljára kiszolgált, de annyira ismerős volt a jelenléte, hogy ébredéskor gondolkodás nélkül nyugtáztam. – Seivarden – szólítottam meg.

– Valójában Hajó. – Egy kicsit felém biccentett, a figyelme még mindig a teára irányult. Kalr Kegyelme javarészt halló- és látóideg-implantátumok útján kommunikált a legénységével, és egyenesen a fülünkbe szólt, vagy szavakat és képeket vetített elénk. Láttam, hogy most is ezt teszi. Seivarden azokat a szavakat olvasta, amelyeket Hajó adott a szájába. – Most éppen Hajó vagyok. És két üzenet érkezett, amíg aludt, flottaparancsnok, de nincs semmi közvetlen veszély.

Felültem, és lelöktem a takarót. Három napja még egy javító páncélja vette körül a vállamat, ami elzsibbasztotta és mozdulatlanná tette a karomat. Még mindig hálás voltam a visszanyert mozgásszabadságért.

Seivarden folytatta: – Azt hiszem, Seivarden hadnagynak hiányzik ez olykor. – Az adatsor, amelyet Hajó leolvasott – és amelyet én is akármikor láthattam, csak akarnom kellett –, nyugtalanságot és enyhe szégyent mutatott. Hajónak azonban igaza volt abban, hogy élvezte a visszatérést a régi szerepeinkhez, még ha én nem is örültem neki. – Uemi flottakapitány három órája üzent. – Uemi flottakapitány egy kapuval odébb, a Hrad rendszerben végezte ugyanazt a feladatot, mint én: ő irányította az ott állomásozó valamennyi radchaai hadihajót. Ki tudja, mennyit ért ez: a Radch űrben polgárháború dúlt, és Uemi flottakapitány tekintélye, akárcsak az enyém, Anaander Mianaai azon szilánkjától származott, amelyik jelenleg az Omaugh-palotát birtokolta. – A Tstur-palota elesett.

– Megkérdezhetem, hogy ki győzött?

Seivarden kesztyűs kezében teástálkával elfordult a pulttól, és hozzám lépett. Ennyi idő után már alaposan ismert, és nem lepte meg sem a kérdésem, sem az, hogy a saját kezem még csupasz.

– Mianaai uralkodó, ki más? – válaszolt halvány mosollyal, és átnyújtotta a teát. – Uemi flottakapitány szerint az, amelyik nem szíveli önt. Sem Uemi flottakapitányt.

– Értem. – Én nem sok különbséget láttam Anaander Mianaainak, Radch uralkodójának különböző részei között, és egyik töredékének sem volt oka elégedettnek lenni velem. De azt tudtam, melyik oldalt támogatja Uemi flottakapitány. Vagy melyik oldal ő maga. Anaander számos testben létezett, és tucatnyi, ha nem több száz helyen volt egyszerre. Mostanra elfogyott és széttöredezett, számos klónozott testét elvesztette az önmagával vívott harcban. Erős volt a gyanúm, hogy maga Uemi kapitány is Radch uralkodójának egyik szilánkja.

– Uemi flottakapitány azt is hozzátette – folytatta Seivarden –, hogy az Anaander, aki meghódította Tsturt, elvágta a kapcsolatot a Tstur-rendszeren kívüli részeitől, ezért a többi darabja nem tudja, mit tervez. De azt mondja, ha Uemi flottakapitány Anaander Mianaai helyében lenne, arra áldozná az erőforrásait, hogy biztosítsa a rendszert a palota elfoglalását követően. Az is erős kísértést jelentene számára, hogy ha képes rá, ön után küldjön valakit, flottakapitány. A hradi flotta kapitánya arra is szeretné felhívni a figyelmet, hogy a hírek egy Omaugh-palotából érkező hajó útján jutottak el hozzá, vagyis az információ többhetes.

Belekortyoltam a teámba. – Ha a zsarnok olyan ostoba volt, hogy a Tstur-palotát elfoglalván azonnal hajókat küldött ide, legkorábban is… – Kalr Kegyelme megmutatta nekem a számokat – …egy hét múlva érnek ide.

– Radch uralkodója azon részének minden oka megvan, hogy haragudjon önre – jegyezte meg Seivarden Hajó nevében. – És a múltban többször bizonyította, hogy drasztikusan reagál azokra, akik kellőképpen felbőszítik. Ha meg tudja oldani, minél előbb utánunk jön. – Összevont szemöldökkel meredt a következő, látóterében megjelenő szavakra, de persze én magam is láttam azokat. – A második üzenet Giarod rendszerkormányzótól érkezett.

Nem válaszoltam rögtön. Giarod kormányzó volt az Athoek-rendszer meghatalmazott fő tisztségviselője. Valamint többé-kevésbé közvetett okozója a sérüléseknek, amelyekből csak nemrég épültem fel. Voltaképpen majdnem bele is haltam. Mivel az voltam, aki és ami, már tudtam, mi áll az üzenetben, nem volt szükségem rá, hogy Seivarden fennhangon kimondja.

Kalr Kegyelmének azonban egykor mellékesei voltak – mesterséges tudata alá rendelt emberi testek, az űrhajó kezei és lábai, szemei és fülei. Ezeket a mellékeseket mára leszerelték, és Hajó teljes legénysége immár emberekből állt. Tudtam, hogy a közlegények a fedélzeten néha Hajó helyett cselekedtek, beszéltek, olyasmiket tettek, amiket Hajó már nem tudott volna megtenni, mintha az elvesztett mellékesei lennének. Előttem általában tartózkodtak ettől – elvégre én magam is mellékes voltam, a húsz éve elpusztított Toren Igazsága csapatszállító utolsó megmaradt szilánkja. Nem mulattatott és nem vigasztalt a katonáim törekvése, hogy azt utánozzák, ami valaha voltam. Mégsem tiltottam. A katonáim egészen a közelmúltig nem sejtették a múltamat, és a színjáték menedéket nyújtott nekik a kis hajón zajló élet elkerülhetetlen intimitása elől.

Seivardennek azonban nem volt szüksége efféle színlelésre. Ő azért ment bele, mert Hajó ezt akarta. De miért akart Hajó ilyesmit?

– Giarod kormányzó kéri, hogy a lehető legkorábban térjen vissza az állomásra, amint önnek alkalmas – mondta Seivarden. Vagyis Hajó. Az épp csak udvariasnak számító „amint önnek alkalmas” kitétellel álcázott kérés parancsolóbb volt, mint ahogy az illendő lett volna. Seivardent nem bosszantotta úgy, mint Ekalu hadnagyot, de kíváncsi volt, miként fogok reagálni rá. – A kormányzó nem fűzött magyarázatot a kéréséhez. Bár Kalr Öt felfordulást észlelt az Alkert bejáratánál múlt éjjel. A biztonságiak letartóztattak valakit, és azóta nyugtalanok. – Hajó futólag megmutatta nekem, amit az állomáson tartózkodó Öt hallott és látott.

– Az Alkertet nem evakuálták? – kérdeztem fennhangon, mert Hajó nyilvánvalóan így szerette volna lefolytatni ezt a beszélgetést, akárhogyan is éreztem ezzel kapcsolatban. – Üresnek kellene lennie.

– Pontosan – válaszolta Seivarden. Hajó.

Az Alkert lakosainak túlnyomó többsége ychana volt – akiket megvetettek a xhaik, egy másik athoeki etnikai csoport, akik valamivel jobban jöttek ki az annektálásból. Elméletben, amikor a radchaaik annektáltak egy világot, az etnikai különbségek relevanciája megszűnt. A valóság azonban ennél zavarosabb volt, Giarod kormányzó kevésbé észszerű félelmei pedig az Alkertben lakó ychanák köré csoportosultak.

– Remek. Ébreszd fel Tisarwat hadnagyot, Hajó. – Tisarwat az érkezésünk óta építgette kapcsolatait az Alkertben és az állomásigazgatóságon belül.

– Már megtörtént – felelte Seivarden Kalr Kegyelme nevében. – Mire ön felöltözik és megreggelizik, az űrsikló készen áll.

– Köszönöm. – Rájöttem, hogy sem azt nem akarom mondani, „köszönöm, Hajó”, sem azt, hogy „köszönöm, Seivarden”.

– Flottakapitány, remélem, nem engedek meg magamnak túl sokat – mondta Hajó Seivardenen keresztül. Feszengés társult a hadnagy enyhe nyugtalanságához – beleegyezett abba, hogy Hajó helyett cselekedjen, de hirtelen aggódni kezdett, talán megsejtette, hogy Hajó a lényegre akar térni.

– Nem tudom elképzelni, hogy valaha is túl sokat engedj meg magadnak, Hajó. – De persze ő is szinte mindent látott rólam – minden lélegzetvételemet, minden izomrándulásomat. Többet is, hiszen még mindig mellékesként voltam huzalozva, bár nem Hajó mellékese voltam. Bizonyára tudta, zavar, hogy egy tisztjét rávette, hogy mellékesnek adja ki magát.

– Valamit kérdezni akartam, flottakapitány. Omaughban azt mondta, hogy a saját kapitányom lehetnék. Komolyan mondta?

Egy pillanatra úgy éreztem, mintha a hajó gravitációs tere meghibásodott volna. Nem volt értelme megpróbálni elrejteni a reakciómat Hajó szavaira, hiszen a testi változások minden kis részletét látta. Seivarden soha nem tudott jól közönyt színlelni, és elkeseredettsége meglátszott arisztokratikus arcán. Bizonyára nem tudta előre, hogy Hajó ezt akarja kérdezni. Kinyitotta a száját, mintha szólni akarna, pislogott, majd ismét becsukta. Homlokán ráncok jelentek meg.

– Igen, komolyan gondoltam – válaszoltam. A radchaaiak nem tekintették személyeknek az űrhajókat. Mi felszerelések voltunk. Fegyverek. Eszközök, amelyek parancs szerint működtek, amikor szükséges.

– Amióta megemlítette, ezen gondolkodtam – mondta Seivarden. Nem, Kalr Kegyelme mondta. – És arra jutottam, hogy nem akarok kapitány lenni. De arra is rájöttem, tetszik a gondolat, hogy az lehetnék. – Seivarden szemlátomást nem tudta eldönteni, hogy ettől megkönnyebbüljön-e vagy sem. Tudta, mi vagyok, talán még azt is, miért mondtam ezt az Omaugh-palotánál, de jó családból származó radchaai volt, és mint más radchaai tisztek, ő is ahhoz szokott hozzá, hogy a hajója mindig pontosan azt teszi, amire utasították. Hogy mindig ott lesz, amikor csak szüksége van rá.

Én magam is űrhajó voltam egykor. A hajók nagyon mélyen érezhetnek a kapitányaik vagy a hadnagyaik iránt. Ezt személyes tapasztalatból tudtam. De még mennyire! Kétezer éves létezésem túlnyomó részében nem gondoltam, hogy bármi okom lenne másra vágyni. A saját legénységem jóvátehetetlen elvesztése pedig olyan tátongó lyuk volt a szívemben, amit megtanultam nem piszkálni. Többnyire. Ugyanakkor az elmúlt húsz évben hozzászoktam, hogy saját döntéseket hozzak, anélkül, hogy máshoz fordulnék útmutatásért. Hogy én irányítsam a saját életemet.

Gondoltam-e arra, hogy a hajóm úgy érez irántam, ahogyan én a saját kapitányaim iránt? Lehetetlennek tűnt. A hajók nem éreztek így más hajók iránt. De gondoltam-e rá? Miért tettem volna?

– Jól van – mondtam, és belekortyoltam a teába. Nem láttam okát, miért akarta ezt Hajó Seivardenen keresztül elmondani.

De persze Seivarden teljesen ember volt, és Kalr Kegyelmének a hadnagya. Talán Hajó nem is nekem, hanem neki szánta a szavait.

Seivarden soha nem tartozott azon tisztek közé, akik figyelembe vették, vagy akár észrevették a hajóik érzéseit. Amikor még a Toren Igazságán szolgált, nem volt a kedvencem. A hajóknak azonban eltérő ízlésük van, és más-más kedvenceik. Seivarden pedig az elmúlt évben sokat fejlődött.

Egy mellékesekkel felszerelt hajó ezernyi apró módon mutathatta ki az érzéseit. Egy kedvenc tiszt soha nem kapott kihűlt teát, az ételt pontosan a szája íze szerint készítették el. Az egyenruhája mindig jól állt, kényelmes volt. A kisebb szükségleteit és vágyait szinte megszületésük pillanatában kielégítették. Az idő nagy részében csak annyi tűnt fel neki, hogy kényelmesen él. Sokkal kényelmesebben, mint más hajókon, amelyeken szolgált.

Ez szinte mindig egyoldalú érzelem volt. Több héttel korábban az Omaugh-palotában azt mondtam Hajónak, hogy ő is lehetne a saját parancsnoka. Most pedig azt közölte velem – és nem mellesleg Seivardennel –, hogy legalább elméletben az szeretne lenni. Azt akarta, hogy ezt ismerjük el, és talán azt is, hogy valamennyire viszonozzuk (vagy legalább felismerjük) az érzéseit.

Nem tűnt fel, hogy Seivarden Amaatjai különösebben gondoskodók lettek volna, de az Amaatok, Kalr Kegyelmének többi katonájához hasonlóan, emberek voltak, nem pedig a hajójuk kiterjesztései. Kényelmetlenül érintette volna őket az apró bizalmasságok áradata, amit Hajó kért volna tőlük, hogy helyette cselekedjenek.

– Jól van – mondtam ismét. Tisarwat hadnagy a kabinjában éppen a csizmáját húzta. Még mindig csak ébredezett – mellette Bo Kilenc állt a teával. A Bo dekád többi tagja mélyen aludt, némelyek álmodtak is. Seivarden Amaatjai befejezték aznapi feladataikat, és a vacsorához készülődtek. Doktor és a Kalrjaim fele aludt még, de már csak felszínesen. Hajó öt perc múlva ébreszti őket. Ekalu és az Etrepái még mindig őrségben álltak. A hadnagy még mindig bosszús volt a rendszerkormányzó üzenete miatt, és valami más is nyomasztotta, bár nem tudtam, micsoda. Odakint porszemek karistolták a Kalr Kegyelme burkolatát, és Athoek napja melegítette. – Más egyéb?

Volt. Seivarden, aki azóta feszült volt, hogy a beszélgetés ilyen irányt vett, pislogott, hátha lát valamiféle választ a látóterében. Egy egész másodpercig nem történt semmi. Aztán: Nem, flottakapitány, ez minden.

– Nem, flottakapitány – olvasta Seivarden. – Ez minden. – A hangja kétkedőn csengett. Olyasvalaki számára, aki jól ismerte a hajókat, a rövid szünet száz szónál is ékesebben beszélt. Kissé meglepett, hogy Seivarden, aki máskülönben tudomást sem vett a hajói érzéseiről, észrevette. Háromszor pislogott, majd összeráncolta szemöldökét. Aggodalmasan. Zavartan. Rá nem jellemző módon bizonytalanul. Annyit mondott: – Kihűl a teád.

– Így igaz – mondtam, és felhajtottam.

Tisarwat hadnagy napok óta vissza akart térni az Athoek Állomásra. Még csak alig több mint két hete állomásoztunk a rendszerben, de máris voltak barátai és kapcsolatai. Azóta, hogy betette a lábát az állomásra, valamiféle befolyást akart szerezni a rendszer igazgatóságán belül. Ez a tények ismeretében aligha volt meglepő. Tisarwat egy ideig nem Tisarwat volt – Anaander Mianaai, Radch uralkodója megváltoztatta a mit sem sejtő tizenhét éves hadnagyot, hogy a kiterjesztése legyen, a Radch uralkodójának egy újabb darabkája. Azt remélte, ezt nem ismerem fel benne, és szemmel tud tartani, és megőrizheti Kalr Kegyelme fölött az irányítást. Én azonban felismertem, és eltávolítottam a beültetéseket, amelyek Radch uralkodójához kötötték Tisarwatot, így most valaki más lett – egy új Tisarwat hadnagy, a régi emlékeivel (és talán némely hajlamával), de olyasvalaki, aki több napot a Radch legnagyobb hatalmú személyeként élt.

Az űrsikló bejáratánál várt. Tizenhét éves volt, még nem nevezhető magasnak, de nyúlánk volt, mint azok a kamaszok, akik még nem érték el végső magasságukat. Még kábán pislogott az alvás után, de minden hajszála a helyén volt, és sötétbarna egyenruhája makulátlanul feszült rajta. Bo Kilenc, aki már az űrsiklóban várt, nem hagyta volna ifjú hadnagyát másmilyen állapotban kilépni a kabinból.

– Flottakapitány – hajolt meg Tisarwat. – Köszönöm, hogy magával visz. – Lila szeme komolyan csillogott. A régi Tisarwat öröksége volt, aki könnyelmű volt és frivol, és az első fizetését valószínűleg a szemszíne megváltoztatására költötte. Belül azonban a Kalr Kegyelme hajóorvosa által adott gyógyszerek ellenére őszinte elégedettség töltötte el, és kis izgalom. A Radch uralkodója által beültetett implantátumok nem működtek megfelelően, és úgy sejtettem, maradandó károsodást is okoztak. A sietős eltávolításuk részben megoldotta a problémát, de más gondokkal is járt. Ehhez hozzávéve hevesen ambivalens – és teljesen érthető – érzéseit Anaander Mianaai iránt, akivel még mindig valamennyire osztozott az identitásán, nem csoda, hogy szinte állandó érzelmi stresszben élt.

Ma azonban, ahogyan láttam, egészen jól érezte magát.

– Szót sem érdemel, hadnagy.

– Flottakapitány… – Láttam rajta, hogy valamit fel akar hozni, mielőtt beszállunk a siklóba. – Giarod rendszerkormányzó gondot jelent. – Ugyanaz a hatalom nevezte ki, amelyik ideküldött az Athoek-rendszerbe. Elméletben mindannyian szövetségesként igyekeztünk megőrizni a rendszer biztonságát és stabilitását. Ő azonban alig néhány napja információkat adott tovább az ellenségeimnek, és ebbe majdnem belehaltam. S bár lehetséges, hogy ezt akkor nem ismerte fel, mostanra már tisztában volt vele. De egy szóval sem utalt rá, nem érkezett sem magyarázat, sem bocsánatkérés, sem másféle elismerése a történteknek. Csak ez a tiszteletlenség határát súroló meghívás az állomásra. – Valamikor szükségünk lesz egy új rendszerkormányzóra – folytatta Tisarwat.

– Kétlem, hogy az Omaugh-palota a közeljövőben küldene nekünk egy újat, hadnagy.

– Igaz – ismerte el Tisarwat. – De én képes lennék rá. Kormányzó lehetnék. Jól csinálnám.

– Efelől nincs kétségem, hadnagy – mondtam kimérten. Megfordultam, hogy átlökjem magamat a Kalr Kegyelme mesterséges gravitációjából az űrsikló gravitációmentes belső terébe. Láttam, hogy bár Tisarwat rezzenéstelenül fogadta a szavaimat, megbántottam. A fájdalmat tompították ugyan a gyógyszerek, de jelen volt.

Mivel az volt, aki, tudhatta volna, hogy ellenezni fogom, hogy rendszerkormányzó legyen. Csak azért lehettem még életben, mert Anaander Mianaai, Radch uralkodója úgy gondolta, hogy veszélyt jelentek az ellenfelére. De persze Anaander Mianaai ellensége ő maga volt. Nem igazán érdekelt, Radch uralkodójának melyik töredéke kerül ki győztesen a harcból – az én szememben mindannyian egyformák voltak. Szívesebben láttam volna a teljes pusztulását. Ez a cél messze túlmutatott a képességeimen, de elég jól ismert engem ahhoz, hogy tudja, szívesen okoznám neki a lehető legnagyobb kárt. Azért vette át az irányítást a szerencsétlen Tisarwat hadnagy fölött, hogy elég közel legyen, és befolyással lehessen a kár mértékére. Ezt Tisarwat maga is bevallotta nekem, nem sokkal azután, hogy megérkeztünk az Athoek Állomásra.

Néhány nappal korábban pedig Tisarwat azt kérdezte: Érti, flottakapitány, hogy pontosan azt tesszük, amit ő akar? Az „ő” Anaander Mianaait takarta. Én pedig azt feleltem, hogy nem nagyon érdekel, mit akar Radch uralkodója.

Visszafordultam, és Tisarwat vállára tettem a kezemet. Szelídebben azt mondtam: – Éljük túl a mai napot, hadnagy. – És a következő heteket és hónapokat is. A Radch űr hatalmas volt. A tartományi palotákban dúló harc talán már holnap elér minket, talán a következő héten, talán csak a jövő évben. Vagy talán hamvába hal a palotákban, és idáig soha el sem jut. De erre nem fogadnék.

Egy naprendszeren belül gyakran csak mellékesen emlegetjük a távolságokat – azt mondjuk, egy állomás közel esik egy holdhoz vagy bolygóhoz, vagy egy kapu közel van a rendszer legjelentősebb űrállomásához –, holott ezeket a távolságokat valójában több százezer, ha nem millió kilométerben számoljuk. A rendszer külső állomásai pedig további százmillió vagy akár milliárd kilométerre lehetnek a kapuktól.

A Kalr Kegyelme néhány napja még valóban veszedelmesen közel volt az Athoek Állomáshoz, de most csak relatív értelemben volt a környékén. Az egész napot az űrsiklón töltjük majd. A Kalr Kegyelme képes volt saját kaput nyitni, egérutat a rendes űrön át, de egy forgalmas űrállomás közelébe ugorva kockáztatta volna, hogy összeütközik azzal, ami az útjába kerül, amikor kilép a kapuűrből. Hajó meg tudta volna tenni – nemrég meg is tette. De most biztonságosabb volt az űrsiklót használni, amely túl kicsi volt ahhoz is, hogy saját mesterséges gravitációt idézzen elő, nemhogy kaput nyisson. Akármi volt is hát Giarod kormányzó gondja, várnia kellett.

Rengeteg időm volt végiggondolni, mit találhatok az állomáson. Anaander Mianaai mindkét felének (feltéve, hogy csak két része volt, ami talán nem is olyan biztos alapokon nyugvó feltételezés) akadhattak ott ügynökei. De egyikük sem tartozott a katonasághoz. Hetnys kapitány – az ellenségem, akinek Giarod rendszerkormányzó olyan meggondolatlanul információkat adott át – a tisztjeivel egyetemben fagyottan hevert egy hibernálókoporsóban a Kalr Kegyelme fedélzetén. Hajója, az Atagaris Kardja Athoektől távol keringett lekapcsolt hajtóművekkel, raktárba száműzött mellékesekkel. Az Ilves Kegyelme, a rendszer utolsó hadihajója a külső állomásokat ellenőrizte, és a kapitánya eddig nem mutatta jelét, hogy ellen akarna szegülni a parancsomnak, miszerint folytassa ezt a munkát. Az Állomásbiztonság és a Bolygóbiztonság jelentettek egyedül fegyveres fenyegetést, de az állomásbiztonságiak esetében a „fegyver” sokkolóbotra utalt. Ez nem jelentette persze, hogy ne lettek volna veszélyesek – azok lehettek, különösen a fegyvertelen civilekkel szemben. De engem nem fenyegettek.

Bárki, aki rájött, hogy Radch uralkodójának nem azt a részét támogatom, amelyiket ő, csak politikai úton támadhatott meg. Tehát politikára készülök. Talán hallgatnom kellene Tisarwat hadnagyra, és meghívhatnám az Állomásbiztonság vezetőjét vacsorára.

Kalr Öt még mindig az Athoek Állomáson tartózkodott Nyolccal és Tízzel együtt. Az állomás már azelőtt is túlzsúfolt volt, hogy az Alkert megsérült volna, és nem jutott mindenkinek ágy. A Kalrjaim ládákat és raklapokat fektettek le a zsákutcák sarkaiba. Az egyik ilyen ládán Uran polgártárs ült, és csendesen, de eltökélten ragozta a raswar igéket. Az Athoek Állomáson élő ychanák zömében raswar nyelvet beszéltek, és a szomszédjaink nagy része közülük került ki. Könnyebb lett volna, ha Uran hajlandó az orvosi részlegre látogatni, hogy gyógyszeres kezelés alatt tanulja meg az alapokat, de hevesen tiltakozott az ötlet ellen. Ő volt a háztartásom egyetlen tagja, aki nem volt katona: tizenhat éves volt, nem rokonom sem nekem, ahogy a Kalr Kegyelme egyik legénységi tagjának sem, mégis felelősséget éreztem érte.

Öt a közelben állt, és látszólag arra ügyelt, hogy készen legyen a tea, mire Uran tanítója megérkezik az elkövetkező percekben, de valójában szemmel tartotta. Néhány méterrel odébb Kalr Nyolc és Kalr Tíz súrolták a folyosó padlóját, mely máris sokkal kevésbé volt összekarcolva, mint korábban, és sokkal világosabb szürke, mint a háztartásom hevenyészett határán túl. Halkan énekeltek munka közben, mert a közeli ajtók mögött a lakosok aludtak.

Jázmin nőtt

A kedvesem ágyán

Indája rátekeredett

A lányok böjtöltek, tarra nyírták fejüket

Egy hónap és ismét a templomba mennek

Rózsákkal, kaméliákkal

De engem majd

A jázminvirágok illata táplál

Életem végéig

Régi dal volt, idősebb Nyolcnál és Tíznél, talán még a nagyszüleiknél is. Emlékeztem az időre, amikor még újnak számított. Az űrsiklón, ahol sem Nyolc, sem Tíz nem hallhattak, velük együtt énekeltem. Halkan, mert Tisarwat mellettem aludt a székébe szíjazva. A sikló pilótája viszont meghallott, és halvány elégedettség futott át rajta. Nyugtalan volt a váratlan visszatérés miatt az állomásra és amiatt, amit Giarod kormányzó üzenetéről hallott. De ha énekeltem, akkor a dolgok a rendes mederben folytak.

A Kalr Kegyelme fedélzetén Seivarden álmodott. Tíz Amaatja is aludt, szorosan egymás mellett az emeletes ágyakon. A Bo dekád (Bo Egy vezetése alatt, hiszen Tisarwat velem volt az űrsiklóban) éppen felkelt, és gépiesen, szaggatottan ledarálta a reggeli imádságot (Az igazság virága a béke. A helyesség virága a gondolat és a tett szépsége…).

Nem sokkal később Doktor átadta az őrséget, és a kis, fehér falú dekádkabinban találta Ekalu hadnagyot, aki a vacsorájára meredt.

– Jól van? – kérdezte Doktor, és leült mellé. A kiszolgáló Etrepa letett elé egy tálka teát.

– Jól vagyok – hazudta Ekalu.

– Régóta együtt szolgálunk már – jegyezte meg Doktor. Ekalu feszengett, de nem nézett fel, és nem is válaszolt. – Mielőtt önt kinevezték volna, a dekádtársainál keresett volna támogatást, de már nem tudja őket felkeresni. Most már Seivarden emberei.

Mielőtt megérkeztem volna, mielőtt a Kalr Kegyelmének utolsó kapitányát árulásért letartóztatták, Ekalu volt Amaat Egy.

– És gondolom, úgy érzi, hogy nem fordulhat az Etrepáihoz. – Az Ekalut kiszolgáló Etrepa kifejezéstelen arccal állt a sarokban. – Sok hadnagy megtenné, de ők nem a dekádokból kerültek ki, nem igaz? – Nem tette hozzá, hogy Ekalut talán az aggasztja, hogy ez aláásná a tekintélyét a bajtársai között, akik évekig közönséges katonaként ismerték. Azt sem említette, hogy Ekalu a saját bőrén tapasztalta, mennyire egyenlőtlen lehet egy ilyen kapcsolat, ahol vigaszt és érzelmi támogatást kér az alárendeltjeitől. – Jobban belegondolva, ön az első, aki megtette, hogy a dekádokból léptették elő.

– Nem – válaszolta Ekalu színtelen hangon. – Flottakapitány is onnan került ki. – Rám gondolt. – Gondolom, ön mindvégig tudta. – Mármint hogy mellékes vagyok, és nem ember.

– Ez a probléma? – kérdezte Doktor. Hozzá sem nyúlt a teához, amelyet az Etrepa adott neki. – Hogy a flottakapitány az első?

– Nem, persze hogy nem. – Ekalu végre felpillantott, és kifejezéstelen arcán egy pillanatra megjelent valami, majd eltűnt. – Miért lenne gond? – Tudtam, hogy igazat beszél.

Doktor legyintett. – Van, aki féltékenységre hajlamos. És Seivarden hadnagy… nagyon kötődik a flottakapitányhoz. Ön és Seivarden hadnagy pedig…

– Botorság lenne féltékenykedni a flottakapitányra – mondta Ekalu színtelenül. Ezt is őszintén gondolta. A kijelentése akár sértés is lehetett volna, de nem annak szánta. És igaza volt. Semmi értelme nem lett volna féltékenynek lenni rám.

– Ennek a dolognak – jegyezte meg szárazon Doktor – sokszor semmi köze az észhez. – Ekalu nem válaszolt. – Néha eltűnődtem azon, mi járhatott Seivarden fejében, amikor rájött, hogy a flottakapitány egy mellékes. Még csak nem is ember! – Aztán, válaszul az Ekalu arcán átsuhanó érzelemre, hozzátette: – De hát nem az. Gondolom, a flottakapitány maga is megerősítené ezt.

– Mostantól tárgyként fog hivatkozni a flottakapitányra? – kérdezte kihívóan Ekalu, majd elfordította a tekintetét. – Szíves elnézését kérem, Doktor. Csak helytelennek érzem.

Mivel láttam azt, amit Hajó, nem maradtam le Doktor kétes reakciójáról Ekalu túlzóan udvarias bocsánatkérésére, sem Ekalu gondos kísérletéről, hogy megszabaduljon alacsony rangú házáról árulkodó akcentusától. Doktor azonban régtől fogva ismerte Ekalut, és annak az időnek a nagy részét Ekalu a dekádokban töltötte.

– Azt hiszem – kezdte Doktor –, Seivarden úgy képzeli, tudja, milyen a rakás alján lenni. Annyi bizonyos, hogy megtanulta, bárki kerülhet oda a jó család, a kifogástalan modor és minden jel dacára, miszerint Aatr boldog és javakban bővelkedő életet szánt neki. Megtanulta, hogy lehetséges, hogy valaki, akit lenézett és semmibe vett, méltó lehet a tiszteletére. És most, hogy ezeket már tudja, azt hiszi, hogy önt is megérti. – Újabb gondolata támadt. – Ezért nem szereti, ha azt mondom, hogy a flottakapitány nem ember, igaz?

– Én még soha nem voltam semmiféle rakás legalján. – Még mindig gondosan elnyújtotta a magánhangzóit, hogy utánozza Doktort és Tisarwatot. Vagy Seivardent. Vagy engem. – És azt is mondtam, hogy nincsen semmiféle gond.

– Akkor tévedtem – felelte Doktor rosszindulat vagy gúny nélkül. – Kérem elnézését, hadnagy. – Sokkal hivatalosabb volt, mint Ekaluval lennie kellett volna, elvégre régóta ismerte, és mindvégig az orvosa volt.

– Semmi gond, Doktor.

Seivarden még aludt, mit sem tudva hadnagytársa (és szeretője) zavaráról, vagy, ahogy tartottam tőle, arról, hogy Hajó neki kedvez. Kezdtem gyanítani, hogy Hajó erősen kedveli, de akármennyi dolog volt is, amit nem habozott volna nyíltan kimondani, abban biztos voltam, hogy ezt soha nem említené.

Mellettem az űrsiklón Tisarwat motyogva megmoccant, de nem ébredt fel. Gondolataim az Athoek Állomás felé fordultak, hogy mit találhatunk ott, és mihez kezdjek vele.

2

Giarod kormányzóval az irodájában találkoztam. Ma a krémszínű és zöld selyemfüggönyök eltakarták az Athoek Állomás főcsarnokára néző széles ablakokat is, amelyek mögött polgárok nyüzsögtek az elkoptatott fehér padlón, az Állomásigazgatóságba menet vagy onnan jövet, vagy álltak Amaat négy emanációt ábrázoló domborműve előtt.

Giarod kormányzó magas, széles vállú ember volt, külsőre nyugodt, de tapasztalatból tudtam, hogy hajlamos rátörni a kétség, és a legkevésbé alkalmas pillanatokban cselekszik is ennek nyomására. Ülőhellyel kínált, amit elfogadtam, majd teával, amit visszautasítottam. Kalr Öt, aki a dokkban találkozott velem, most közvetlenül mögöttem állt szenvtelen arccal. Megfordult a fejemben, hogy az ajtóhoz parancsoljam, vagy ki, a folyosóra, de úgy éreztem, hasznos lehet, ha valami egyértelművé teszi, ki vagyok, és milyen erőforrások állnak a rendelkezésemre.

Giarod kormányzó szeme megakadt a kihúzott derékkal, mereven álló katonán, de úgy tett, mintha nem vette volna észre.

– Miután helyreállt a gravitáció, Celar állomásigazgató úgy érezte, és ebben én is osztom a véleményét, hogy alaposan át kellene fésülnünk az Alkertet, hogy ép-e a szerkezete. – Néhány nappal korábban a közpark elkezdett beszakadni a róla elnevezett állomásrészleg fölött, és majdnem elárasztotta az alatta lévő négy szintet. Az Athoek Állomás MI-je úgy oldotta meg a problémát, hogy a teljes űrállomás mesterséges gravitációját kikapcsolta, amíg az Alkertet evakuálták.

– Megtalálta a többtucatnyi, jogosulatlanul ott tartózkodó személyt, akiktől tartott? – Minden radchaaiba egy jeladót ültettek a születésekor, ezért egyetlen polgár sem veszett el soha vagy vált láthatatlanná a figyelő MI-k számára. Itt, az Athoek Állomás viszonylag szűkös terében különösen nevetségesnek tűnt a gondolat, hogy valaki képes lehet titokban mozogni, vagy idejutni Állomás tudta nélkül. Mégis ijesztően széles körben elterjedt a nézet, hogy az Alkertben több ilyen ember is rejtőzik, akik mind fenyegetést jelentenek a törvénytisztelő polgárokra.

– Ön azt gondolja, hogy ezek a félelmek alaptalanok – válaszolta Giarod kormányzó. – A vizsgálatunk mégis talált egy ilyen személyt, aki a hármas és négyes szint közötti szolgálati járatokban bujkált.

Nyugodtan kérdeztem: – Csak egyet?

Giarod kormányzó intett, hogy érti, mire célzok – egyetlen ilyen személy meg sem közelíti azt a számot, amitől egyesek, köztük a kormányzó, féltek.

– Ychana. – Az Alkert legtöbb lakosa ychana volt. – Senki nem hajlandó beismerni, hogy bármit is tudna róla, bár elég nyilvánvaló, hogy egyesek ismerték. Egy zárkában van az Állomásbiztonságon. Gondoltam, tudni szeretne róla, különösen, hogy a legutóbbi személy, aki ilyesmit művelt, idegen lény volt.

Dlique tolmács, a rejtélyes presgerek nagyjából emberi képviselője. A presgerek a Radch-csal kötött – pontosabban valamennyi emberrel kötötték, mivel nem tettek különbséget egyik vagy másik fajta ember között – egyezmény előtt szórakozásból emberi hajókat és embereket cincáltak szét. Olyan hatalmasak voltak, hogy semmiféle emberi erő, még a radchaaik sem tudták őket elpusztítani, vagy akár védekezni ellenük. Mint kiderült, Dlique presger tolmács ijesztő könnyedséggel tudta kijátszani Állomás érzékelőit, és nem volt annyira türelmes, hogy a kormányzó rezidenciájának biztonságában üldögéljen. Holtteste most az orvosi részlegen hevert egy hibernálókoporsóban, várva a remélhetőleg távoli napot, amikor a presgerek a keresésére indulnak, és el kell mondanunk, hogy egy Atagaris Kardja mellékes lőtte le azzal a gyanúval, hogy megrongált egy falat az Alkertben.

Legalább a keresés, amelynek eredményeképp rátaláltak erre a személyre, eloszlatta a gyilkos ychanák hordáiról szóló félelmeket.

– Ellenőrizték a DNS-ét? Van közeli rokona az Alkertben?

– Milyen furcsa kérdés, flottakapitány! Tud valamit, amit nem osztott meg velem?

– Sok mindent – feleltem –, de legtöbbjük nem érdekelné önt. Nincsen rokona, igaz?

– Nincs – válaszolta Giarod kormányzó. – Az orvosok azt mondják, olyan markerei vannak, amelyeket Athoek annektálása óta nem láttak. – A radchaaik udvariasan annektálásnak hívták a teljes csillagrendszerek lerohanását és kolonizálását. – Mivel nem lehetséges, hogy nemrég származott le egy olyan ágról, amely évszázadokkal ezelőtt kihalt, az egyetlen másik lehetőség, már ha ezt annak lehet nevezni, hogy több mint hatszáz éves.

Volt még egy lehetőség, de Giarod kormányzó még nem jött rá.

– Gondolom, valószínűleg ez a helyzet. Bár az idő nagy részét bizonyára hibernációban töltötte.

Giarod kormányzó összevonta szemöldökét.

– Ön tudja, ki ő?

– Azt nem, hogy ki – mondtam –, legalábbis azt nem, pontosan kicsoda. De vannak sejtéseim arról, mi lehet. Beszélhetek vele?

– Velem is megosztja a gyanúit?

– Akkor nem, ha alaptalannak bizonyulnak. – Már csak az hiányzott, hogy Giarod kormányzó újabb fantomellenséggel bővítse a listát. – Szeretnék beszélni vele, és kérek egy orvost, hogy megint megvizsgálja. Valakit, aki értelmes és diszkrét.

A zárka kétszer két méteres, kicsiny lyuk volt, egyik sarkában egy ráccsal és vízcsappal. Az összekarcolt padlón guggoló személy, aki a vacsorájának szánt skellel teli tálkát bámulta, első pillantásra jellegtelennek tűnt. Ugyanolyan élénk színű, bő inget és nadrágot viselt, mint az Alkertben élő ychanák többsége, sárga, narancs és zöld színekben. Azonban egyszerű szürke kesztyűje is volt, mely gyanúsan újnak látszott, nemrég kerülhetett ki az állomás egyik boltjából, és a biztonságiak ragaszkodtak hozzá, hogy felvegye. Az Alkertben alig néhányan viseltek csak kesztyűt, és ez eggyel több ok volt arra, hogy az itt élőket civilizálatlannak és nyugtalanítóan, netán veszedelmesen idegennek tartsák. Egyáltalán nem radchaainak.

Nem volt mód jelezni, hogy be akarok menni – az Állomásbiztonság fogdájában a privát térnek még a látszata sem volt meg. Állomás – az Athoek Állomást irányító MI, mely minden lényeges szempontból magával a hellyel volt azonos – a kérésemre kinyitotta az ajtót. A padlón guggoló személy azonban fel sem pillantott.

– Bejöhetek, polgártárs? – kérdeztem. Bár a polgártárs megszólítás a jelen helyzetben biztosan hibás volt, radchaai nyelven ez volt a legudvariasabb.

A másik nem válaszolt. Egy lépéssel bementem, és leguggoltam vele szemben. Kalr Öt megállt a küszöbön.

– Mi a neve? – kérdeztem. Giarod kormányzó közölte, hogy ez a személy a letartóztatása pillanatától fogva megtagadta, hogy beszéljen. Másnap reggelre tűzték ki a vallatását. De persze ahhoz, hogy egy vallatás eredménnyel járjon, tudni kell, milyen kérdéseket kell feltenni. Nagy eséllyel itt senki sem tudta.

– Nem fogja tudni megőrizni a titkát – folytattam. Az előttem guggoló tovább bámulta a tálkányi skelt. Nem hagytak itt neki evőeszközt, amivel megehette volna – talán féltek, hogy kárt tesz magában. Kézzel kell megennie a vastag leveleket, vagy a tálkába kell dugnia az arcát. Egy radchaai számára mindkét választás kellemetlen és megalázó volt. – Reggel vallatásra küldik. Biztos vagyok benne, hogy a lehető legkörültekintőbben járnak majd el, de nem hiszem, hogy bármikor is kellemes élmény lenne.

Ráadásul, akárcsak a legtöbb Radch által annektált nép, az ychanák is meg voltak győződve arról, hogy a vallatás elválaszthatatlan az újraneveléstől, amin az elítélt bűnözőknek kell átesniük, hogy ne követhessenek el újabb vétségeket. A felhasznált gyógyszerek ugyanazok voltak, és egy ügyetlen vallató sokat árthatott az embernek. Még a legradchaaibb radchaaik is iszonyodtak valamennyire a vallatástól és az újraneveléstől, és igyekeztek kerülni még az említésüket is, még akkor is, amikor ezek a témák egyenesen az arcukba bámultak.

Még mindig nem kaptam választ. Még csak fel sem nézett. Én ugyanúgy képes voltam némán üldögélni, mint ő. Megfordult a fejemben, hogy megkérjem Állomást, mutassa meg, mit lát belőle – hőmérséklet-változásokat, talán a szívritmusát, talán ennél többet is. Nem volt kétségem, hogy az Állomásbiztonságnál található érzékelőket úgy állították be, hogy a lehető legtöbb információt gyűjtsék a raboktól. De nem hittem, hogy bármi meglepőt találnék az adatokban.

– Ismer dalokat? – kérdeztem.

Azt hittem, majdnem láttam egy aprócska változást a vállán, a testtartásában. A kérdésem meglepte. El kellett ismernem, hogy tényleg gyermeteg volt. Kétezer éves életem során mindenki, akivel találkoztam, ismert legalább egy-két éneket. Állomás a fülembe súgta: – Ez meglepte őt, flottakapitány.

– Nem kétlem – válaszoltam némán. Nem néztem fel, amikor Öt hátralépett, hogy utat engedjen Nyolcnak, aki egy vörös, kék és zöld berakásokkal díszített aranyládát hozott magával. Mielőtt elhagytam volna a kormányzó irodáját, üzentem neki, hogy hozza el. Intettem, hogy tegye le mellém a padlóra. Amikor lerakta, felnyitottam a fedelét.

A láda egykor egy antik teáskészletet tartalmazott – flaskát, szűrőt, tizenkét kék és zöld, aranyozott üvegtálkát. Háromezer évet vészelt át sértetlenül – talán többet is. Most azonban cserepei a láda alján hevertek, vagy meggyűltek a mélyedésekben, amelyek korábban megóvták a darabokat. Épen több vagyont is megért, és szilánkokra törve is értékes volt.

Az előttem guggoló személy végre elfordította a fejét, hogy megnézze. Egyenletes hangon, radchaai nyelven kérdezte: – Ki tette ezt?

– Bizonyára tudta, amikor eladta, hogy ilyesmi megtörténhet – mondtam. – Bizonyára tudta, hogy senki más nem tarthatja akkora becsben, mint ön.

– Nem tudom, miről beszél. – Még mindig a törött teáskészletet bámulta. A hangja még mindig egyenletesen csengett. Ugyanolyan akcentussal beszélte a radchaait, amit a többi ychanától hallottam az Alkertben. – Ez nyilvánvalóan értékes, és akárki törte is el, csak teljesen civilizálatlan személy lehetett.

– Azt hiszem, zaklatott, flottakapitány – jelentette Állomás a fülemben. – Legalábbis érzelmi reakciót mutatott. Nehéz a külső jelek alapján pontosabban megítélni, ha valakit nem ismerek jól.

Személyes tapasztalatból tudtam, hogyan működik ez. De nem mondtam ki, csak némán válaszoltam: – Köszönöm, Állomás, ezt jó tudni. – Azt is tudtam, szintén személyes tapasztalatból, mennyire segítőkész bír lenni egy MI, ha kedveli az embert. És mennyire hátráltatja és akadályozza azt, aki okot ad az ellenszenvére vagy neheztelésére. Engem őszintén és kellemesen meglepett, hogy Állomás magától információt ajánlott fel nekem. Hangosan azt kérdeztem az előttem kuporgótól: – Hogy hívják?

– Rohadjon meg! – mondta még mindig egyenletes, színtelen hangon. Továbbra is a törött teáskészletet nézte.

– Mi volt a kapitány neve, amit eltávolított, mielőtt eladta volna a teáskészletet? – A fedél belsejében lévő feliratot megváltoztatták, hogy eltüntessenek egy nevet, amely gyanúm szerint segített volna meghatározni az eredetét.

– Miért vár holnapig a vallatással? – kérdezte. – Tegye meg most! Akkor választ kap az összes kérdésére.

– A pulzusa gyorsul – jelentette Állomás a fülemben. – A légzése szaporább.

Nocsak. Fennhangon csak annyit mondtam, tegezésre váltva:

– Tehát van egy biztosíték. A gyógyszerek megölnének. Legalábbis ezt a részedet.

Végre rám nézett, és lassan pislogott egyet.

– Breq Mianaai flottakapitány, biztosan jól érzi magát? Ennek semmi értelme nem volt.

Becsuktam a ládát, majd felemeltem és fölálltam.

– Hetnys kapitány egy Fosyf Denche nevű polgárnak adta el a készletet. Fosyf lánya törte el, és mivel Fosyf úgy döntött, hogy már semmit nem ér neki, kidobta. – Megfordultam, és átnyújtottam a ládát Ötnek, aki átvette Nyolc helyét a küszöbön. Valójában a teáskészlet az övé volt. Ő vette a fáradságot, hogy kihalássza az összes cserepet a szemétből, miután Raughd Denche tomboló dühében, amiért az anyja kitagadta, leverte a földre. – Örültem a találkozásnak. Remélem, hamarosan ismét beszélünk.

Ahogy kiléptem az Állomásbiztonság területéről a főcsarnokba, nyomomban a széttört teáskészletet cipelő Kalr Öttel, Állomás a fülembe súgta:

– Flottakapitány, a főpap épp most hagyta el Giarod kormányzó irodáját, és önt keresi.

Radch területén belül a további tagok nélküli főpap Amaat főpapját jelentette. Az Athoek Állomáson Ifian Wos töltötte be ezt a pozíciót, akivel akkor találkoztam, amikor levezette – némileg bosszúsan – Dlique tolmács gyászszertartását. Azon túl nem beszéltem vele.

– Köszönöm, Állomás. – Amint kimondtam, Ifian őeminenciája kilépett a kormányzó rezidenciájáról, és rögtön felém indult. Állomás kétségkívül elárulta neki, hol talál.

Nem akartam most vele beszélni. Giarod kormányzóval akartam szót váltani az Állomásbiztonságnál fogva tartott személyről, aztán rendezni pár kérdést a katonáim szállásával kapcsolatban. Állomás azonban nem azért mondta meg nekem, hogy Ifian főpap engem keres, hogy elkerülhessem. Akkor sem lennék képes örökké elkerülni, ha törekednék rá, csak azzal, ha elhagyom az állomást.

A főcsarnok egykor fehér, kopott padlójának közepére mentem, és megálltam.

– Flottakapitány! – kiáltotta a főpap, és ahogy beért engem, meghajolt. Gondosan kiszámított mozdulat volt, egy milliméterrel sem mélyebb, mint ahogy azt a rangom megkövetelte. Két centiméterrel alacsonyabb volt nálam, mély, messze hordó hangú, és olyan ember magabiztosságával húzta ki magát, aki rendelkezett a szükséges kapcsolatokkal és erőforrásokkal, hogy a magas rangú papok közé jelöltesse magát.

Kétfelől polgárok haladtak el mellettünk ékszerektől, emlék- és viszonyokat jelző brossoktól csillogó kabátokban és zubbonyokban. Mindennapos, megszokott forgalom a főcsarnokban. A közelünkben elhaladók többsége tudomást sem vett rólunk, bár néhányan kíváncsian méregettek a szemük sarkából.

– Micsoda megdöbbentő események történtek az elmúlt napokban! – folytatta Ifian őeminenciája, mintha csak pletykáló barátok lennénk. – Persze mindannyian évek óta ismertük Hetnys kapitányt, és nem hiszem, hogy bárki azt gondolta volna, hogy ilyen kellemetlenségre képes! – Ifian őeminenciája tökéletesen szabott lila kabátján megcsillant a számtalan bross, remegésükkel fejezték ki a főpap mélységes kételyeit azzal kapcsolatban, hogy Hetnys kapitány bármi rosszat tenne.

Hetnys kapitány viszont alig néhány napja Basnaaid Elming kertész megölésével fenyegetőzve próbált az irányítása alá vonni. Basnaaid egy korábbi hadnagyom húga volt, még amikor a Toren Igazsága nevű csapatszállító voltam. Csak azért egyeztem bele abba, hogy az Athoek-rendszerbe menjek, mert Basnaaid itt volt, és tartoztam a rég halott nővérének. Ezt a tartozást valójában soha nem tudtam visszafizetni.

– Valóban? – válaszoltam a lehető legdiplomatikusabban.

– És gondolom, önnek valóban megvan a felhatalmazása arra, hogy lecsukja – folytatta Ifian őeminenciája épp csak egy csipetnyi kétséggel a hangjában.

Összetűzésem Hetnysszel romba döntötte a Kertet, és a teljes űrállomás napokra gravitáció nélkül maradt. Most lefagyasztva feküdt egy hibernálókoporsóban, hogy ne próbálkozhasson több látványos és őrülten veszélyes trükkel.

– Bizonyára katonai ügyek. No és Raughd polgár. Olyan kedves, jól nevelt fiatal. – Raughd Denche alig néhány nappal Hetnys kapitány kellemetlensége előtt megpróbált meggyilkolni. – Biztosan megvolt az okuk erre, amit figyelembe kell venni! De, flottakapitány, nem erről akartam beszélni önnel. És természetesen nem akarom itt a csarnokban feltartani. Talán teázhatnánk?

– Attól tartok, főtisztelendő – válaszoltam simulékonyan, de szenvtelenül –, hogy szörnyen elfoglalt vagyok. Éppen útban vagyok Giarod kormányzó felé, aztán meg kell néznem a katonáimat, akik az elmúlt néhány éjszakán egy folyosó végében aludtak. – Az Állomásigazgatóságot mostanra bizonyára elárasztották a panaszok, és senki nem fogja képviselni a kis háztartásom érdekeit, ha én nem teszem.

– Igen, igen, flottakapitány, ez volt az egyik dolog, amit meg akartam beszélni önnel! Tudja, az Alkert régebben divatos környék volt. Talán nem annyira, mint a főcsarnokra néző lakások. – Körbe és felfelé intett az emeleten sorakozó ablakokra, melyek az állomás életének központjára, és a Kert utáni második legnagyobb nyílt terére néztek. – Talán, ha az Alkert ugyanolyan divatos lett volna, már régen helyrehozták volna! De a dolgok már csak ilyenek. – Ájtatosan intett, jelezve, hogy aláveti magát Isten akaratának. – Úgy hallottam, elragadó lakások. El sem tudom képzelni, milyen állapotban lehetnek most, miután annyi éven át csöveztek bennük az ychanák. De remélem, most, hogy folyamatban van a felújítás, figyelembe veszik az eredeti kiutalási rendet.

Kíváncsi voltam, hogy hány ilyen család van még egyáltalán itt.

– Nem tudok segíteni önnek, főtisztelendő. Nincsen befolyásom a lakások kiutalására. Jobban tenné, ha Celar állomásigazgatóval beszélne.

– Beszéltem már az állomásigazgatóval, flottakapitány, és azt mondta, ön ragaszkodott a jelenlegi kiosztáshoz. Gondolom, gyakorlatiasnak tűnik az ön számára mindenkit hagyni a helyén, de különleges körülményekről beszélünk. És a ma reggeli sorsvetés nagyon nyugtalanító volt.

Előfordulhatott, hogy a főpap pusztán a családok iránti aggodalomból állt az ügy mellé, akik vissza kívántak térni az Alkertbe. De Hetnys kapitány barátja volt – azé az emberé, aki Radch uralkodójának azon felének dolgozott, amelyik megölte Awn Elming hadnagyot. Aki megsemmisítette a Toren Igazsága csapatszállítót – vagyis annak a felének, aki elpusztított engem. Gyanús volt az időzítés, épp, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy én nem ezt az Anaander Mianaait támogatom. Ráadásul ott volt a napi sorsvetés felemlegetése is. Épp elég pappal találkoztam már hosszú életem során, és azt találtam, hogy többnyire ugyanolyanok, mint bárki más – egyesek nagylelkűek, mások kapzsik; egyesek kedvesek, mások kegyetlenek; egyesek alázatosak, mások a saját gazdagodásukat nézik. A legtöbbjükben pedig mindezek különböző arányokban és különböző időkben megvoltak. Mint mondtam, ugyanolyanok voltak, mint bárki más. De megtanultam fenntartással fogadni, amikor egy pap azt sugallta, hogy a személyes érdekei valójában Isten akaratával azonosak.

– Milyen megnyugtató gondolat – feleltem továbbra is komoly arccal és hangon –, hogy ezekben a nehéz időkben Isten még mindig aggódik a lakáskiutalások apró-cseprő részletei miatt. Nekem viszont nincsen most időm megvitatni ezeket. – Meghajoltam, ugyanolyan tökéletes tisztelettel, mint korábban a főpap, és faképnél hagytam. A főcsarnokon át a kormányzó rezidenciája felé vettem az irányt.

– Érdekes, nemde – szólalt meg a fülemben Állomás –, hogy az isteneket csak most kezdte el érdekelni az Alkert felújítása?

– Nagyon érdekes – válaszoltam némán. – Köszönöm, Állomás.

– Egy mellékes! – Giarod arcáról és hangjából lerítt a hitetlensége. – Merre van a hajó?

– A Kísértetkapu túloldalán.

Az a kapu egy zsákutcarendszerbe vezetett, amerre az athoekiek egykor, még az annektálás előtt terjeszkedni akartak, de aztán soha nem került rá sor. Azt rebesgették, hogy a rendszert kísértetek járják. Hetnys kapitány és az Atagaris Kardja megmagyarázhatatlan érdeklődést tanúsítottak a kapu iránt. Nem sokkal azután, hogy a Kalr Kegyelme megérkezett a rendszerbe, egy hihetetlenül régi tároló jött át rajta. Mostanra biztosra vettem, hogy Kalr Öt törött teáskészlete is a kapun át került ide, hibernált emberekből álló szállítmányokért cserébe. Olcsó, képzetlen munkaerőnek szánták őket Athoek számára, de Hetnys kapitány ellopta és eladta őket valakinek a Kísértetkapu túloldalán.

– Emlékezzen, néhány napja beszéltünk arról, hogy hibernált betelepítetteket loptak el. – Aligha felejthette el az elmúlt napok történéseinek tükrében. – Nehéz volt elképzelni, miféle cél állhat egy ilyen lopás mögött. Azt hiszem, már jó ideje van egy hajó a kapu túloldalán, és testeket vásárol, hogy mellékesként használhassa őket. Korábban az athoeki rabszolgatartóktól vette őket… ezért lehetett ychana teste az annektálás előttről, amit ideküldhetett, hogy beolvadjon. – Többé-kevésbé. – Amikor az annektálás elzárta azt az utánpótlásforrást, radchaai tisztekkel üzletelt, akik elég korruptak és kapzsik voltak, hogy eladják a betelepítetteket. – Öt felé intettem, aki mögöttem állt, hogy nyissa ki a teáskészlet ládáját.

– Ez Fosyfé – ismerte fel Giarod kormányzó. Aztán rájött: – Hetnys kapitány adta el neki.

– Korábban soha nem tette fel a kérdést, vajon hol jutott hozzá ilyesmihez Hetnys kapitány. – A fedél belső oldalán található vésetre mutattam. – Azt sem vette észre, hogy valaki gondosan eltávolította az eredeti tulajdonos nevét. Ha értene notaiul – ezen a nyelven írták a vésetet –, vagy ha eleget látott volna ezekből, rögtön felismerte volna a jeleket.

– Mire céloz, flottakapitány?

– Nem radchaai hajóval állunk szemben.

Vagy talán mégis radchaai hajó volt. Volt a Radch, Anaander Mianaai szülővilága több mint háromezer évvel korábbról, amikor még egyetlen, rendkívül becsvágyó személy volt, egyetlen testben. Aztán ott volt a hatalmas birodalom, amelyet Anaander épített ki az elmúlt évezredekben – a Radch által uralt űr, de a kettő között miféle kapcsolat létezett egyáltalán mostanra? A Radch és a környező űr lakói nem mind támogatták Mianaai tetteit. Csatákra került sor. Háborúkra. Hajók és kapitányok pusztultak el. Sokuk notai volt. A Radchról.

– Úgy értem, nem Anaander hajója. Hanem notai. – A notaik persze szintén radchaaik voltak. Az emberek a Radch űrön belül – és azon kívül is – hajlamosak voltak a „radchaaikra” egységként tekinteni, holott a valóság ennél jóval összetettebb volt, vagy legalábbis akkor még az volt, amikor Anaander először kezdett kifelé terjeszkedni a Radchból.

– Flottakapitány. – Giarod kormányzó hitetlenkedve elszörnyedt. – Ezek dajkamesék. Abban a háborúban vereséget szenvedett hajók, amelyek évezredeken át kóborolnak az űrben… – Megrázta a fejét. – Ilyesmi leginkább egy melodrámába illik. Nem valóságos.

– Nem tudom, mióta van ott – mondtam. – Legalább az annektálást megelőzően ott volt már. – Már az annektálás előtt ott kellett lennie, ha egyszer mellékes testeket vásárolt az athoeki rabszolga-kereskedőktől. – De ott van. És – folytattam, megkönnyebbülten, amiért a fogoly mellékest megvizsgáló orvos velem nem találkozott, hogy frissen beállított beültetéseit felém fordíthassa, és ezért anélkül oszthatta meg megfigyeléseit a kormányzóval, hogy engem leleplezett volna – itt is van egyúttal. Kétlem, hogy az Alkert bármely lakója sokat mondana róla.

Az Alkert évekkel ezelőtt megsérült, és Állomás attól fogva nem érezte, mi történik odalent. Tökéletes búvóhely volt olyanok számára, mint ez a mellékes. Ameddig ügyelt rá, hogy ne lássa meg senki, akinek a beültetései érzékszervi adatokat továbbítanának Állomásnak – és ez az Alkertben az űrállomás többi részétől eltérően egyáltalán nem volt elterjedt –, észrevétlenül mozoghatott, és senki sem jöhetett rá, hogy nem lenne szabad ott lennie.

– Gyanítom, hogy amikor a palotákkal megszakadt a kapcsolat, és a forgalom leállt, rádöbbent, hogy valami nem stimmel, és elküldött egy mellékest, hogy nézzen utána. A titka még akkor is biztonságban van, ha a mellékest elfogják. Van egy biztosíték, amely megöli, ha vallatáshoz használt gyógyszereket kap. A beültetések pedig jól el vannak rejtve, és senkinek eszébe sem jutna keresni őket. Lehetséges, hogy a biztosíték úgy van beállítva, hogy elpusztítson minden bizonyítékot.

– És mindezt Fosyf polgártárs teáskészletéből szűrte le?

– Voltaképpen igen. Korábban is kifejthettem volna a gyanúmat, de bizonyítékot akartam szerezni. Amint ön is megállapította, meglehetősen nehéz elhinni.

Giarod egy percig a homlokát ráncolva hallgatott. Reméltem, azon töpreng, ő maga milyen szerepet játszott az ügyben. Végül megszólalt.

– Tehát, most mi lesz?

– Azt javasolom, üzemeljen be egy nyomjelzőt, és tegye a napi élelmiszeradagja mellé.

– De flottakapitány, ha ez egy mellékes… egy mellékes nem lehet polgár. Egy hajó nem lehet az.

Kivártam egy pillanatot, hátha Állomás mond neki valamit, de a kormányzó arckifejezése nem változott meg.

– Biztos vagyok benne, hogy az Állomásbiztonság nem szeretné, ha tartósan elfoglalná azt a cellát. Mi mást tehetnénk vele? – Iróniát fejeztem ki a kezemmel. – Adjon neki munkát – folytattam. – Természetesen semmi kényes természetűt, aminek kapcsán sérülékeny állomásrendszerekhez férhetne hozzá. Erősítse meg a lakhatását az Alkertben.

Giarod kormányzó arckifejezése épp egy árnyalatnyit megváltozott. Tehát a főpap elé tárta az ügyet.

– Flottakapitány, tudom, hogy a lakások kiutalása Celar állomásigazgató hatáskörébe tartozik, de bevallom, nem szívesen jutalmazom a törvénysértő tevékenységet. Eleve nem lett volna szabad senkinek az Alkertben laknia. – Nem szóltam semmit, csak néztem rá. – Jó, hogy érdeklődik a szomszédjai iránt – folytatta kis szünet után, kétkedve, mintha valójában nem lenne erről meggyőződve. – De személy szerint jobban örülnék, ha azokat a lakásokat törvénytisztelő polgároknak utalnák ki. – Még mindig nem szóltam semmit. – Azt hiszem, hatékonyabb lenne átgondolni az Alkert lakáskiosztását, a felújítást, és addig is leküldeni a bolygóra néhány polgárt.

Amivel nem lenne gond, ha le szeretnének menni a bolygóra, de gyanítottam, hogy a szóban forgó polgárok az Alkert jelenlegi lakói, és azt, hogy ők mit akarnak, nemigen veszi senki számításba. A legtöbbjük valószínűleg a teljes életét az állomáson élte le, és nem akarná vagy tudná betölteni a bolygón a közeljövőben adódó állásokat.

– Amint mondja, kormányzó, ez Celar állomásigazgató hatáskörébe tartozik.

Celar állomásigazgató felelt az Athoek Állomás irányításáért. A lakások kiosztása is hozzá tartozott, és bár Giarod kormányzónak felelt, az űrállomás életének ilyen finom részletei általában nem voltak elég jelentősek, hogy a rendszerkormányzó figyelmét felkeltsék. Ráadásul Celar igazgató elég népszerű volt ahhoz, hogy Giarod kormányzó barátian, a színfalak mögött egyezzen meg vele egy ilyen ügyben.

Giarod kormányzó simulékony válasza nem késett.

– De hiszen ön arra kérte, hogy tegye hivatalossá a törvénytelen alkerti lakáskiosztást. Azt hiszem, ha ön beszélne vele, nyitottabb lenne a kiutalások megváltoztatására. – Ez érdekes volt. Már-már arra számítottam, hogy Állomás megjegyzést tesz, de nem szólt semmit, és én sem. – Az embereknek ez nem fog tetszeni.

Megfordult a fejemben, hogy egyenesen rákérdezzek Állomásnál, vajon a kormányzó ezt fenyegetésnek szánta-e. De Állomás hallgatása a korábbi beszédessége után árulkodó volt, és tudtam, hogy nem tetszene neki, ha erőltetném azokat a témákat, amelyeket kényelmetlennek érez. Felajánlott jóindulata még új volt és ingatag.

– Az Alkert lakosai talán nem emberek?

– Tudja, hogyan értettem, flottakapitány. – Kétségbeesett. – Ezek zavaros idők, amint arra ön is emlékeztetett, nem is olyan régen. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy háborúba keveredjünk a saját polgárainkkal.

Halványan elmosolyodtam, amivel még nem köteleztem el magamat. – Valóban, nem tehetjük.

Biztos voltam benne, hogy Giarod kormányzó kapcsolata Hetnys kapitánnyal ambivalens volt. Ez nem zárta ki azt, hogy most az ellenségem legyen. De ha az is volt, láthatóan nem szeretett volna még nyíltan fellépni ellenem. Végtére is, kettőnk közül az én hátam mögött állt felfegyverzett űrhajó, és katonák.

– Tegyünk róla, hogy ez valamennyi polgárunkra kiterjedjen, rendben, kormányzó?

3

Egy radchaai állomáson a lakások különböző formát ölthetnek. Az általános feltételezés szerint az ember háztartásban él – szülőkkel, nagyszülőkkel, nagynénikkel, unokatestvérekkel, és ha a család elég gazdag, akkor szolgákkal és kliensekkel együtt. Olykor a háztartások egy bizonyos tisztségviselő köré szerveződnek – ilyen a kormányzó rezidenciája, vagy a főpap háztartása Amaat temploma mellett a főcsarnokban, ahol bizonyára kispapok is laknak.

Ha az ember ilyen háztartásban nő fel, vagy ilyenhez kötődő munkát vállal el, nem kell lakást igényelnie az Állomásigazgatóságtól: a lakásról már születése előtt gondoskodtak, még mielőtt az alkalmassági vizsga kijelölte volna a posztját. Segített persze, ha valaki olyan családhoz tartozott, amelyik már az űrállomás építésekor vagy az annektáláskor jelen volt. Vagy ha valamiképpen kötődött ilyenhez. Amikor hajó voltam, valamennyi tisztem, aki űrállomáson élt, ilyen famíliából származott.