A szerző megjegyzése

Ez a regény két nagyon különböző asszony történetét meséli el. Találkozásuk és szoros barátságuk csupán fikció. A regény a saját fantáziám terméke. Alapját egyrészt Maddalena Splendori, másrészt Adele Casagrande Fendi élete szolgáltatta. Előbbi a római lapokból ismert képzőművészeti modell, míg utóbbi az olasz divat egyik legfontosabb és legnagyobb hatású családjának feje, aki öt lányával, Paolával, Annával, Carlával, Francával és Aldával együtt úttörő szerepet játszott a női vállalkozók világában.

Prológus

Róma, 2016. július 7.
Fontana di Trevi

Olyan érzése volt, mintha selymek erdejébe lépne, melyek között a pasztelltől az éjkékig minden szín képviseltette magát. A vállfákon hosszú, empire stílusú ruhák nőies, kacskaringós sziluettje látszott. A könnyű anyagokból, organzából, muszlinból és csipkéből készült leheletfinom, abroncsos szoknyák éles ellentétben álltak a szoros fűzőkkel, a bő szabású kabátokkal és csuklyás köpenyekkel. A rátétes, hímzett, festményszerűen díszített drága coboly-, hermelin- és hiúzbundák puha falat alkottak, melyen át kellett vágnia. Lehunyta a szemét, s úgy érezte, álmodik.

– Végre itt vagy! Kendall után te következel. Gyerünk, még sminkelned is kell. Ó, istenem, ezt az estét nem fogom kibírni! – Gondolatainak áradását egy öltöztetőnő hangja szakította félbe. De ez sem volt elég ahhoz, hogy megtörje a színek és formák keltette varázslatot.

Csodás kollekciók, elegáns modellek, ünneplő tömeg: a divatbemutatókat mindig lenyűgöző ünnepnek látta. Veronica tudta, hogy az első sorból, ahol az édesanyja is ült, és várta, hogy ő kilépjen a kifutóra, egy elegáns, sikkes világ tárul a nézők szeme elé, melyet divattervezők, hírességek és rendezők hoztak létre. A színfalak mögött dúló harcról senkinek sincs tudomása. A kifutón fel-le sétálgató modellek láttán nem gondolja senki, mekkora erőfeszítést kíván mindez. A színfalak mögött egy egész hadsereg dolgozik lázasan azért, hogy az előadásban ne legyen semmi fennakadás. Hónapokon át tartó előkészületek, kemény munka és egy szakértő, gyakorlott kéz szükséges hozzá, amely az egészet összefogja.

– A divatbemutatók mesések – mondta nekik Karl azon a napon, amikor összehívták az összes kiválasztott modellt. – Közületek sokan dolgoztak már velem. Ennek ellenére szeretném leszögezni, hogy a kulisszák mögött elvárom a fegyelmet és a pontosságot. Meg fogjátok látni, mit jelent az, hogy egy rendszer részei vagytok, hogy mit jelent a valódi munka.

Amikor Veronica megérkezett a Fontana di Trevihez, megpróbálta elkerülni a tengernyi jól öltözött embert, fotóst és újságírót, akik már néhány órával a divatbemutató kezdete előtt ott lézengtek. Karl feszült volt, meg akart bizonyosodni arról, hogy minden rendben van. Minden egyes ruhát és bundát ellenőrzött, utasította a varrónőket, hogy szegjenek fel egy szoknyát, vagy tüntessenek el egy kilógó szálat. Veronica tudta, ez akár néhány másodperccel azelőtt is megtörténhet, hogy a modell kilép a kifutóra. Elhaladt az egyik bőrdíszműves mellett, aki épp néhány cipősarkat vett kezelésbe, nehogy a modell megcsússzon a plexiüveg kifutón. Előfordult, hogy Karl néhány másodperccel a modell színrelépése előtt másik cipőt javasolt, ezért a szakemberek mind ott sorakoztak, nehogy valami hiba történjen. Nagyon sok múlt az időzítésen.

A színfalak mögött modellek, menedzserek, divattervezők, öltöztetők, sminkesek, fodrászok, újságírók és a divatvilág egyéb kiválóságai nyüzsögtek. Néhány fotós hivatalból állt ott, hogy dokumentálja, mi történik a kulisszák mögött. Veronica azonban tudta, hogy a többségük azért férkőzött be oda, hogy néhány gyors kattintással megörökítse a nagy eseményt.

Legends and Fairy Tales: ez volt annak a Fontana di Treviben rendezett show-nak a címe, amellyel a római divatház kilencvenedik születésnapját szándékoztak megünnepelni. Negyven modell, köztük Veronica, vonult fel a szökőkút vizén, melynek felújítási munkálatait a híres divatház finanszírozta. Az optikai csalódás tökéletes volt: az áttetsző, plexiüveg kifutónak köszönhetően úgy tűnt, mintha a modellek a vízen járnának. A szűcsműhelyben készült remekműveket a mesék világa ihlette. Minden egyes darabot kihímeztek, tollakkal és gyöngyökkel díszítettek, némelyiket pedig kézzel ki is festették. Sok közülük valamilyen természetes tájat ábrázolt, vagy élőlényeket: erdőt, madárházat, pillangókat, rovarokat, pávákat, szitakötőket.

A színfalak mögött eszelős, lázas izgalom uralkodott. Ám ez a bemutató kezdete előtti felfokozottság és áradó energia feltöltötte Veronicát. Semmi sem volt felemelőbb annál, mint először kilépni a kifutóra, amikor minden fény és minden szempár rászegeződött. Gyönyörű ruhákat viselhetett, és úgy érezhette magát, mint egy királynő. A dédnagyanyja, aki sok évvel korábban képzőművészeti modell volt Londonban, talán megértette volna, mit érzett, amikor az adrenalin hatására felgyorsult ereiben a vér.

Minden készen állt, az utolsó gombig. A vásárlók, divatszakemberek, tervezők, fotósok várták, hogy megtekinthessék az új, egyedi kollekciót, melynek darabjairól addig elképzelésük sem lehetett. Ezért volt mindenki olyan izgatott. Karl idegeskedett, a modellek nevetgéltek, hogy levezessék a feszültségüket, a közönség zajongva várta, hogy az első modell a kifutóra lépjen.

Veronica a szerződésnek megfelelően két órával az esemény kezdete előtt érkezett. Ez alatt az idő alatt kisminkelik, megcsinálják a frizuráját, és fel kell vennie az első ruhát. A helyére ment, és ellenőrizte, hogy az állványokon a megfelelő darabok vannak-e. Üdvözölte a kollégáját, Kendallt, akinek frizuráján már a fodrász szakértő keze dolgozott, aztán lopva rápillantott az áttetsző, virágmotívumokkal vagy különleges szőrmerátétekkel díszített ruhákra, amelyeket bokacsizmával kellett viselni. A kollekciót haute fourrure-ként határozták meg, mely egy szójáték: az haute couture és a fur, vagyis prém szavak összekapcsolásából született.

Az eseményen, amelyre az édesanyját is meghívták, csupán kétszáz személy vehetett részt, s borítékolható volt, hogy maradandó nyomot hagy mind az olasz, mind a nemzetközi divatvilág történetében.

Veronica felvette az első darabot, az egymillió eurót érő hiúzbundát. A második darab az Elvarázsolt kert fantázianévre hallgató virágos kabátka volt. Még egyszer meggyőződött róla, hogy az állványon nincs egyetlen olyan ruha sem, amit ne próbált volna fel előző nap. Ha mégis előfordul, az idegtépő, mert akkor gyakran a lábbeliket is kicserélik. Neki nagyon kicsi volt a lába, és az esetek zömében így is túl nagy cipőt kapott. Ezért szokásává vált, hogy mindig hoz magával talpbetétet. Egyszer még az is megtörtént, hogy ragasztószalaggal rögzített a lábához egy pár cipőt, amely túlságosan nagy volt.

– Mindössze két óra jut a frizurára és a sminkre! Versenyt futunk az idővel – panaszkodott az egyik sminkes.

Veronica elmosolyodott: a sminkeseknek és a fodrászoknak sosem elég a rendelkezésre álló idő.

Miután elkészült a sminkje és a frizurája, felvette a hiúzbundát, és csatlakozott Kendallhoz, akinek elsőként kellett kilépnie a kifutóra. Néma csend lett. A jelenlévők még a lélegzetüket is visszafojtották, miközben Karl és Silvia megszemlélte a lányokat. A feszültség szinte tapintható volt. A Fontana di Trevi előtti téren lekapcsolták a fényeket. A tömeg morajlása azonnal abbamaradt.

Karl intett a rendezőnek, aki elkiáltotta magát:

– Első ruhák!

A főszabásznő és az öltöztetők még egyszer ellenőrizték a modelleket, hogy lássák, rendben vannak-e a ruhák, nem kenődött-e el valakinek a sminkje. A sminkesek és a fodrászok elvégezték az utolsó simításokat, betűzték az utolsó csatokat. Karl még elszórakozott egy kicsit a ruhákkal: kicserélt egy-két kiegészítőt, valakinek lehúzta a ruhaujját, vagy kigombolt néhány gombot, amit nem kellett volna begombolni.

A színfalak mögött az egyik rendező egy monitor előtt állt, amelyen kicsivel később megjelentek a kifutón sétáló modellek. Amikor felhangzottak a zene első taktusai, mintha egy zenedobozból szólnának, a modellek visszafojtották a lélegzetüket, hisz tudták, elkezdődött az előadás.

– Kendall, go! – suttogta a rendező annak a lánynak, aki az első volt a sorban.

Az átlátszó kifutón megjelent Kendall Jenner, és ezzel kezdetét vette a bemutató. Kék, nercrátétekkel díszített perzsabundát viselt, melyet háromezer kézzel készített lyuk tett könnyedebbé.

Amikor a rendező látta, hogy Kendall elérte a kifutó közepét, anélkül, hogy levette volna a szemét a képernyőről, Veronica vállára tette a kezét, és fején egy fülhallgatóval halkan beszélt valakihez, aki odakint ült a nézőtéren. Veronica érezte, hogy erősödik a szorítás, ami annak volt a jele, hogy készüljön, mindjárt ki kell lépnie a kifutóra. A rendező gyengéden meglökte, ő pedig idegesen elindult extra magas sarkú cipőjében. Határozott léptekkel követte a láthatatlan vonalat, amit azért képzelt maga elé, nehogy túlzottan úrrá legyen rajta az izgalom. Csak elmosódó arcokat látott, és a fényképészek vakuinak villanásait érzékelte a szeme sarkából. Megállt a kifutó közepén, hogy könnyebben lefotózhassák. Úgy tűnt, a vakuk megőrültek: megállás nélkül villogtak. A hangos zene ellenére is hallotta a kattogásukat.

A szíve hevesen vert, és nagyon szépnek érezte magát. Ez volt az ő pillanata. Karlnak most lesz róla egy szép fotója abban a különleges ruhában. Tudta, hogy az a fotó megjelenik majd az interneten, a magazinokban, a televízióban. Végigment a kifutó további részén, és amikor már senki sem láthatta, futott, hogy átöltözzön. Mindössze néhány perce volt arra, hogy megtegye. A varrónő segített kifűzni a cipőjét, és felvenni a következő darabot. Az ehhez hasonló pillanatokban mindig emlékeztetnie kellett magát arra, hogy együtt lélegezzen és dolgozzon azzal, aki ott van mellette.

Időben megtanulta, hogy egy divatbemutató célja: megmutatni a reménybeli vevőknek az adott divattervező kreativitását, meggyőzni őket, hogy higgyenek benne, és vásárolják meg a munkáit. Tehát mindennek tökéletesnek kellett lennie. Az első átöltözés jól ment, ahogy a következők is.

Amikor Karl Lagerfeld Silvia Venturini Fendi társaságában kilépett a kifutóra, a lányok felsorakoztak az utolsó felvonulásra. Bedobtak egy-egy pénzérmét a szökőkút vizébe, ahogy a hagyomány megkívánta, aztán meghallották a tapsot, és valamennyiüknek együtt kellett kimenni a színpadra. Veronica imádta azt az érzést, ami a bemutatók végén eltöltötte. Ellazult, és elégedett volt, hogy egy sikeres esemény részese lehetett. Hektikus és zaklatott volt az élete, de semmiért a világon nem cserélte volna el. Ha a dédnagyanyja ott lett volna, köszönetet kellett volna mondania neki azért az életre szóló barátságért, ami sok-sok évvel azelőtt köttetett.

Első rész

Adele és Maddalena

Késhet a Tavasz, ha már itt a Tél?

Percy Bysshe Shelley: Óda a Nyugati szélhez, 1819

(Tóth Árpád fordítása)

1.

Róma, 1933. március 7.
Belladonna-ház

Közel a negyvenhathoz Maddalena Splendori sima arcával, telt ajkával és fekete hajával még mindig vonzó volt. Egyedül a tekintete árulta el a korát, amely időről időre elfelhősödött a nyugtalanságtól vagy a nosztalgiától.

A félénk márciusi nap első sugarai nem tudták bevilágítani a szobát, ahol Maddalena pihent hófehér, lenvászon ágyneműi között. A ház többi lakója már mozgolódott, hallani lehetett a konyha és az ovális szalon közt ingázó alkalmazottak jövés-menésének zaját. Maddalena férje szokás szerint korábban kelt, hogy megigya a kávéját és elolvassa az újságot. Az asszony először felült az ágyban, a szélén lelógatta hosszú, még mindig karcsú lábait, aztán felkelt. Belebújt makramécsipkével díszített selyempongyolájába. A barackszínű ruhadarab harmonizált a hálóingével, amely második bőrként tapadt a testére. Mezítláb az öltözködőasztalkához ült, hogy megfésülje hosszú, göndör haját. Évek óta fekete teát használt, hogy elfedje a fehér hajszálakat, és felfrissítse haja természetes színét. Mindig is büszke volt a hajkoronájára, már akkor is, amikor a szülőfalujában, Anticoliban mutogatta hosszú, megzabolázhatatlan fürtjeit.

– Jó reggelt, asszonyom! – köszöntötte Lisetta, a háztartási alkalmazottak egyike, aki épp a konyhából hozta fel a frissen pirított kenyeret.

Maddalena válaszképpen bólintott, és kedvetlenül folytatta útját a folyosón az ovális szalon felé, ahol a férje tartózkodott.

Kezét a kilincsre tette, és finoman belökte az egyik ajtószárnyat. A szalon ablakain beáradó napsugarak erőszakosan hatoltak be a félhomályos folyosóra. Maddalena néhány pillanatra ösztönösen összehúzta a szemét, hogy hozzászokjon a fényhez. Belépett a szobába, és elindult a kerek asztal felé, ahol Federico rendszerint újságot olvasott reggelizés közben. Nem hallotta meg felesége lépteit, annyira elmerült a Corriere della Serában.{1} Halkan zsörtölődött, ingerültnek látszott.

– Jó reggelt, drágám! – üdvözölte Maddalena, és leült a szemközti székre.

Federico azonnal leengedte a napilapot, és a feleségére mosolygott.

– Jó reggelt, szerelmem! Ne haragudj, nem vettem észre, hogy bejöttél, annyira elmerültem a külföldi hírekben. Nagyon nyugtalanítanak.

Maddalena elmosolyodott, és kávét töltött az egyik porceláncsészébe.

– Miről van szó?

Federico elkomorodott. Félbehajtotta az újságot, és az asztalon át a felesége elé csúsztatta, hogy az elolvashassa az oldal főcímét.

– Olvasd csak! – biztatta ujjával a papírt kopogtatva.

– „Hitler elsöprő győzelme jelzi, hogy új Németország van kialakulóban” – olvasta Maddalena, majd ismét a férjére pillantott.

– Végül csak megnyerte – morogta Federico. – Hihetetlen, hogy sikerült neki. Azt gondoltam, azok után, hogy januárban megkapta a vigaszdíját, eltakarodik, de ennél sokkal rosszabb a helyzet!

– Tényleg ennyire veszélyes? – kérdezte Maddalena inkább udvariasságból, semmint valódi érdeklődésből.

– Nem tudom. Galeazzóhoz hasonlóan én is úgy gondolom, hogy egy hülye, de meg kell várnunk, mit szól hozzá a Duce.{2}

– A vő gyakran másképp gondolkodik, mint az após – jegyezte meg Maddalena, miközben végtelen lassúsággal kortyolgatta a kávéját, hogy érezze az aromáját. A nápolyi szakácsnő értette a dolgát.

– Igen, de Galeazzo{3} modern és felvilágosult nézeteket képvisel az olasz politikában – vágta rá nekihevülve Federico.

– Ma is elmégy a Montecitorio palotába? – zárta rövidre a témát Maddalena, mielőtt a férje jobban belemerülhetett volna a politikába.

– Hogy mondod? Á, igen, igen, délután négykor kezdődik az ülés, ott kell lennem…

– Drágám, ne feledd, hogy ma este Luigit és Romei atyát várjuk vacsorára – figyelmeztette Maddalena, miközben felállt az asztaltól, és elindult, hogy átüljön a Lajos Fülöp-stílusú, damaszttal kárpitozott díványra. A különleges bútordarab a két karosszékkel és a szófával együtt annak a szalongarnitúrának a részét képezte, amelyet a múlt évben vásárolt egy régiségkereskedőtől a gettóban. Nagyon büszke volt a szerzeményére. Ha ezen a díványon ült, a háztartási alkalmazottak tudták, hogy nem zavarhatják.

A szoba szokatlan, félhold alakú falát (innen kapta a helyiség az „ovális szalon” nevet) krémszínű faborítás fedte, melyen a legkülönfélébb könyvek kaptak helyet a regényektől az olyan nagy értékű kötetekig, mint az Isteni színjáték Gustave Doré által illusztrált példánya.

– Tényleg, a vacsora Luigivel és Giulióval… a csudába! – horkant fel Federico, miközben ő is felállt az asztaltól.

– Kérlek, ezúttal légy pontos – figyelmeztette egy sóhaj kíséretében az asszony.

– Maddalena, jól tudod, hogy egy parlamenti képviselő esetében a pontosság ajánlott, de nem kötelező.

– Számodra nincs lehetetlen, drágám – vágta rá az asszony, és hagyta, hogy a férje az ajkához emelje a kezét, mielőtt elindul átöltözni.

Federico Belladonna őrülten szerette a feleségét attól a perctől kezdve, hogy tizenkét évvel korábban megismerte. A nápolyi születésű férfi már néhány éve Rómában élt, amikor Maddalena, mint egy látomás, megjelent a szeme előtt. Ő, aki addig a pillanatig megrögzött agglegény volt, akit mindig a barátai, a párt harcos hívei és elegáns hölgyek gyűrűjében lehetett látni, maga mögött hagyta kicsapongó életét, és feleségül vette Maddalenát röpke néhány hónappal azután, hogy találkoztak. Szerelem volt első látásra, amitől elakadt a lélegzete. Nem érdekelte az asszony múltja. A család többször is jelezte, hogy ez a frigy szerintük, vérbeli nápolyi nagypolgárok szerint elfogadhatatlan. A házasságnak a Belladonna családban nem volt köze a szerelemhez. Azért kötöttek házasságot, hogy gyermekeket hozzanak a világra, illetve hogy a környékbeli családok között szorosabb együttműködés jöhessen létre. A szerelem nem volt betervezve. Federico apja szerint előfordulhatott, hogy férj és feleség egymásba szeressen, de a szerelem mégis inkább olyasvalami volt, ami nem érintette a házastársi kötelezettségeket. Következésképpen Federico nyugodtan látogathatta volna Maddalenát, de hogy feleségül vegye… A Belladonna családban a feleségeknek jól meghatározott erényekkel kellett rendelkezniük: ez alatt elsősorban a szüzességet és a hűséget értették, mivel csak ezek tudták garantálni a születendő gyermek törvényességét. Maddalena nem volt szűz, és ami még súlyosabb probléma: már volt egy lánya egy botrányos viszonyból. De ez sem tudta eltántorítani Federicót, aki biztos volt a választásában, és egyáltalán nem érdekelte, hogy jövendőbeli feleségének már van egy lánya. Számára a feltételezett házasság előtti érintetlenségnél fontosabb volt a kedvesség, a ház vezetése és a szépség. A szülők, barátok és rokonok véleménye ellenére Maddalenát választotta, aki nemcsak intelligens asszonynak és ideális társnak bizonyult, de tanácsaival elősegítette férje politikai előmenetelét is. Néhány hónappal a házasságkötés után Federico bekerült a parlamentbe, és Galeazzo Ciano egyik bizalmi embere lett. Barátságuk sűrű levélváltások formájában azután is folytatódott, hogy Ciano gróf Edda Mussolinivel Sanghajba költözött.

– Lisetta, légy szíves! – kiáltotta Maddalena, amikor a szobalány belépett az ovális szalonba, hogy leszedje az asztalt. – Menj, és ébreszd fel Cleliát, ideje, hogy felkeljen.

– Igenis, asszonyom – felelte a lány, és becsukta maga mögött az ajtót.

Clelia.

Az asszony arcán átsuhant egy árnyék. A lány nevét John választotta.

Valahányszor kiejtette, s valahányszor Federico nevén szólította a lányt, Maddalena apró szúrást érzett a szívében, olyat, mint amikor hímzés közben megböki magát a tűvel. A seb néha vérzett, a pimasz, vörös vércseppek foltot hagytak az emlékezés hófehér lepedőjén. És mindig fájt. Maddalena jól tudta, hogy az a seb nem gyógyítható.

Amikor kicsi volt, Clelia sokszor hallotta édesapjától az etruszkok és a rómaiak közti békekötés történetét, melynek során a fegyvernyugvás zálogaként Porsenna király tíz leányt kért túszul. Köztük volt a szép Clelia is, aki végül úgy menekült meg, hogy átúszott a Tevere folyón.

A rómaiak később visszavitték őt Porsenna királyhoz, aki tudni akarta, ki volt a segítségére. „Egyedül tettem” – felelte büszkén Clelia. Elszántságáért és lelkierejéért megkegyelmeztek neki, s azóta is ő a szabadság egyik szimbóluma.

Clelia szívesen hallgatta a történetet, és szerette, amikor az apja azt mondta, hogy ő is olyan bátor, mint az a római Clelia. John azért mesélte neki, hogy elaltassa, de sosem járt sikerrel, hisz az ötéves kislányok kíváncsisága rendszerint képes legyőzni a fáradtságot. Clelia már tizenhét éves volt, nyíltszívű, élénk személyiség, akinek jellemét tekintve nem sok köze volt az édesanyjához. Sokkal inkább Federico lányának látszott, pedig az ő véréből egy csepp sem csörgedezett az ereiben.

– Mama!

Maddalena felsóhajtott, és kirángatta magát az emlékei közül, hogy a rámosolygó lány felé forduljon. Clelia Johntól örökölte sötétszürke szemét és hosszú, sűrű szempilláit. Kecses, finom jelenségnek tűnt, olyannak, aki bármelyik pillanatban kettétörhet. Ám ha megszólalt, azonnal felszínre került élénk, lendületes természete.

– Jó reggelt, kincsem!

– A születésnapomon gondolkodtam – kezdte a lány, miközben helyet foglalt az anyja mellett. – Tudom, hogy a tizennyolc nem ugyanaz, mint a huszonegy, de azért az is fontos dátum, nem?

– Minden dátum fontos lehet, attól függ, mekkora jelentőséget tulajdonítasz neki.

– Amikor ilyeneket mondasz, olyan vagy, mint a papa! – fakadt ki Clelia. – Beszélni fogok vele arról, hogy mit tervezek a születésnapomra, te pedig megtarthatod az okoskodásaidat.

– Ugyan-ugyan! – felelte nevetve Maddalena. – Mi jár a fejedben? Papát hagyd ki az egészből, el van foglalva a külpolitikával.

– Mivel?

– Hagyjuk! Mondd el inkább, mire gondoltál.

– Mivel hamarosan itt van március 22., arra gondoltam, hogy ünnepség helyett inkább egy kis kirándulást szerveznék – magyarázta lelkesen Clelia.

– Igazán?

– Egy kis kirándulást a környéken. Te, papa és én elmegyünk egy étterembe, sétálunk egyet, aztán visszajövünk Rómába.

– Idén szerdára esik… a papád feltehetően bent lesz a parlamentben – jegyezte meg tétován Maddalena.

– A kedvemért majd kivételt tesz – felelte eltökélten a lány.

Maddalena szemrehányást akart tenni neki, de végül csak egy bosszús fintorra futotta. Igazság szerint Federico annyira elkényeztette Cleliát, mintha a saját lánya lenne. Maddalena pontosan tudta, milyen szerencsés, és hogy nem is remélhetett volna ennél szorosabb köteléket a férje és a lánya között, de néha, bármily furcsának is tűnt, úgy érezte, mintha ki lenne rekesztve kettejük bizalmas kapcsolatából. Nem tudta, hogy ezért az érzésért vajon a Johnnal szemben érzett bűntudata-e a felelős. Magába nézett, és végiggondolta, mi történt. Ahányszor csak látja, hogy a lánya Federicóval nevetgél, és papának szólítja, belesajdul a szíve. Ilyenkor úgy érzi, megfosztotta Johnt a boldogságtól, s ezért valamiképpen kárpótolnia kellene.

– Mama, figyelsz? – Clelia csengő hangja kirángatta a gondolatai közül.

– Igazad van, bocsáss meg. Mit is mondtál?

– Azt mondtam, hogy szükségem van egy új táskára.

– Rendben.

– Angela azt mondta, hogy a via Piavén van egy jó kis üzlet, néhány hónapja nyitották. Elmegyünk?

Maddalena bólintott. Ő is el akart menni vásárolni, szüksége volt egy stólára. Azt is tudta, melyik bőrárukereskedésről beszélt a lánya legjobb barátnője. Már egy ideje tervezgette, hogy megnézi, s úgy tűnt, eljött a megfelelő alkalom.

– De nem ma – szögezte le.

– Igen, tudom, hogy ma Romei atyát várjuk – felelte mosolyogva Clelia. – Már alig várom, sok mindent szeretnék kérdezni tőle.

– Rendben, akkor lássunk munkához! – kiáltotta Maddalena, miközben felállt a díványról.

A nap épp csak elkezdődött, s neki rengeteg dolga volt a vacsoráig.

Szabad szellemű ember volt, ezzel együtt vitathatatlanul mélyen hívő. A többi jezsuitához hasonlóan Jézusnak és a kutatásnak szentelte az életét. Tanított a Gregoriana Pápai Egyetemen, a teológia tudományának fellegvárában, s rengeteg különböző nemzetiségű diákja volt. Még azok is csodálták bátorságáért és széles körű műveltségéért, akik ortodox nézeteik miatt nem értékelték történelmi kutatásait. A Nagy Konstantin császárról szóló, forradalmi tanulmánya részben dühöt, részben elismerést váltott ki egyházi és egyetemi körökben egyaránt, az egész világon. Az ortodoxabb szemléletű papok körében botrányt keltett a VI. Sándor pápáról megjelent írása, mely egy nemzetközi történelmi folyóiratban látott napvilágot. Minden könyvében volt néhány fejezet – vagy akár az egész könyv olyan volt –, amellyel vitát keltett. Romei azonban már hozzászokott ehhez, s mivel maga a pápa is elismerte és tisztelte, rendíthetetlenül haladt előre a maga útján.

Magas, sovány, csontos ember volt, de tekintete a vastag szemüveg mögött fiatalos életerőről tanúskodott. Giulio Romei hatvanévesen is úgy érezte, sok mondanivalója van a diákjai számára. „A szenvedélyem a régészet, a hivatásom pedig az, hogy jezsuita vagyok” – mondogatta azoknak, akik megkérdezték, mit szeret jobban: kutatni vagy imádkozni.

Elsőként érkezett, mint mindig, és szeretetteljes öleléssel köszöntötte Maddalenát és Cleliát. Federico is időben hazaért a vacsorára. Nem látszott különösebben fáradtnak, inkább zaklatott volt. Ő és Romei atya azonnal a német helyzetről kezdtek beszélgetni. Maddalena leültette őket a szalonban, hozatott nekik egy martinit, és hagyta, hogy zavartalanul beszélgessenek. Néhány perccel később megérkezett Luigi Pirandello is. Ő és Federico régi jó barátok voltak. A szicíliai születésű író állandó vendége volt a Belladonna-háznak, és nagyon tisztelte Romei atyát. Maddalena gyakran hívta meg őket együtt, intellektuális társalgásuk kellemes változatosságot jelentett Federico állandó témája, a politika mellett. Velük mindenféléről el tudott beszélgetni: művészetről, irodalomról, külpolitikáról, de akár az otthoni pletykákról is. Ideális asztaltársak voltak, Maddalena élvezettel hallgatta őket.

Luigi kifogástalan öltözékben érkezett: csokornyakkendőben, pomádézott bajusszal. Alacsony, filigrán ember volt, de a szeme rendkívül élénken csillogott. Sosem hagyta el agrigentói akcentusát, s ha nevetett, az egész arca felragyogott. Maddalena nagyon szerette, s férjével együtt remélte, hogy előbb-utóbb jelölni fogják a Nobel-díjra. A Belladonna házaspár könyvtárában Pirandello összes műve megvolt. Maddalena imádta A kitaszítottat. Annyiszor elolvasta, hogy a lapok foszladozni kezdtek. A főszerepelő alakjában saját magát látta viszont. Marta Ajalát, bár ártatlan volt, a férje elűzte otthonról, mert azt hitte, hogy megcsalta, s csak azután fogadta vissza, miután a házasságtörés valóban megtörtént. Mindkét főszerepelő úgy gondolta, hogy az ő birtokában van az igazság, valójában azonban egyikük sem birtokolta. A hősnő viszontagságai nagyon megragadták Maddalenát, de ahelyett, hogy szenvedést okoztak volna, inkább vigasztalást nyújtottak neki.

A vacsora alapja a hal volt. A nápolyi szakácsnő levest készített, tőkehalkrokettet, marinált szardellát, köretnek pedig padlizsánt és burgonyapürét. A desszert karamellkrém, és a szakácsnő erőssége, a caprese torta volt. Romei atya nagyon szerette a torta intenzív mandula- és csokoládéillatát. Ha ő is hivatalos volt vacsorára, Maddalena mindig ezt készíttetett.

– Hallottál róla, drága Clelia, hogy a kedvenc tortám egy tévedésből született?

Clelia azonnal felélénkült. Addig a pillanatig szinte egy szót sem szólt, holott eltökélt szándéka volt, hogy szokás szerint kérdésekkel fogja bombázni Romei atyát. Luigi Pirandello jelenléte kisebbrendűségi érzéssel töltötte el. Pedig az író nem csinált semmi különöset. Egy bécsi orvosról, bizonyos Sigmund Freudról beszélt, akiről Clelia még sosem hallott. Pirandello a felesége betegsége miatt érdeklődött ennek az orvosnak a kutatásai iránt. Antoniettát 1919-ben pszichiátrián kezelték. A vendég nagyra értékelte az orvos teóriáit, melyek nem csupán a gyógyítás területére vonatkoztak. Úgy tűnt, Romei atya is elismeri Freud munkásságát. A múlt év szeptemberében az orvos írt egy szép levelet Albert Einsteinnek, melyben azt fejtegeti, hogy a háborúknak lehetetlen véget vetni, mivel az agresszivitás, mely minden háború alapja, nagyon mélyen gyökerezik az emberi lélekben. Mivel kizárólag erről folyt a szó, Clelia rettentően unatkozott, még ha ennek nem is adta látható jelét, hisz nem akarta, hogy az édesanyja szemrehányást tegyen neki. Ám amikor Romei atya felkínált egy másik beszédtémát, igazán hálás volt.

– Hogyhogy tévedésből született? – kérdezte mosolyogva.

– Ez a történet kapcsolatban van Habsburg Mária Karolina szeszélyével, aki IV. Ferdinánd felesége volt.

– Á, a Nagyorrú király! – villanyozódott fel Clelia.

– Bravó! – dicsérte meg Romei atya. – Látom, nem felejtetted el az anekdotákat, amiket meséltem neked. Ennek örülök.

– Romei atya – szólt közbe Federico –, a lányom kincsként őriz mindent, amit maga mesél neki.

– Okos kislány, nem is lehetne jobb tanítómestere – jegyezte meg Pirandello.

A két férfi őszintén egymásra mosolygott.

– Idővel megtanulja majd, hogy ne higgyen el mindent, amit mondanak neki, még akkor se, ha a barátai mondják – felelte Romei atya Federico felé fordulva. – De most még az a dolga, hogy mindent meghallgasson, amit csak tud, és mindent elraktározzon, hogy később kialakíthassa a saját véleményét.

– De nekem már most is van saját véleményem! – tiltakozott paprikapiros arccal Clelia.

– Biztos vagyok benne, kedvesem, de pár éven belül még megalapozottabbak lesznek ezek a vélemények.

A lánynak nem volt kedve visszavágni, túlságosan kíváncsi volt a caprese torta történetére. Gondolkodás nélkül félretette a büszkeségét.

– Amint azt jól tudod, Ferdinánd és Karolina államérdekből házasodtak össze akkor, amikor a hercegnő tizenhat éves volt.

– Emlékszem – szakította félbe csillogó szemmel Clelia. – Nem ő mondta azt a férjére, hogy visszataszító?

– Ezt megértem – jegyezte meg mosolyogva Maddalena, miközben egyik kezét a lánya vállára tette. Épp felállt, hogy utasítsa Lisettát, hozza be a házi készítésű limoncellót. – Rangos, szép, elegáns és művelt hercegnő volt, Ferdinánd pedig az utcagyerekek között nőtt fel.

– Honnan tudsz te erről, mama?

– Én is szoktam olvasni, drágám.

– Csodálatos ez a két nő, ugye, Luigi? – kérdezte Romei atya.

– Kiváló mesterünk van – jegyezte meg Maddalena. – Tudnia kell, Luigi, hogy Romei atya kifogyhatatlan kútfője a Bourbonokról szóló anekdotáknak. És nem csak azoknak. A nápolyi szakácsnőm egyszer azt mondta, hogy az atya még nála is többet tud Nápolyról.

– Képzelem, hogy megsértődött a szakácsnője – tréfálkozott Pirandello.

– Így igaz – vetette közbe Federico. – Concetta nagyon büszke a városára. Lisettával felolvastatja az összes Nápolyról szóló könyvet, amihez hozzájut. Ritkán látni ilyen buzgóságot és odaadást.

– Egy olyan város, mint Nápoly, féktelen szeretetet kelt az emberben – jegyezte meg Luigi.

– Azt mondják, vagy szereti valaki, vagy gyűlöli – felelte elgondolkodva Maddalena.

– Romei atya, a torta! – kiáltotta Clelia.

– Na, nézd csak, hogy rendre utasít! Én mindig mondtam, hogy nomen est omen, a kisasszony is ugyanolyan bátor, mint a hasonló nevű római hölgy volt. Nem is lehetne más jelleme a mi Cleliánknak – mondta nevetve Romei atya. – De térjünk vissza a tortához. Maria Karolinától nem volt idegen a szeszélyeskedés. A legenda szerint egy nap elfogta őt a nosztalgia a hazája, Ausztria iránt, lement a konyhába, és rendelt egy Sacher-tortát. És bár a francia udvari szakácsok tökéletesen ismerték a francia konyhát, az osztrákot nem. Nem volt meg nekik a Sacher-torta receptje. S nem volt meg Maria Karolinának sem. Azért, hogy eleget tegyenek a királynő szeszélyének, a szakácsok arra kérték, magyarázza el nekik, hogy néz ki a torta, és milyen az íze. Az emlékek alapján aztán megpróbálták rekonstruálni a receptet, de nem jártak sikerrel. Készítettek a királynőnek egy csodálatos tortát, aminek azonban semmi köze sem volt a Sacherhez.

– Nézzék el nekem ezt a gasztronómiai durvaságot, de Maria Karolina ezzel lekenyerezett bennünket – jegyezte meg nevetve Pirandello.

– Kétség sem fér hozzá – felelte Romei atya.

2.

Róma, 1933. március 9.
Fendi Bőr- és Szőrmeüzlet

A bőr- és szőrmeüzlet a via Piavén zsúfolásig volt emberekkel. Maddalena és Clelia arra kérték a sofőrjüket, hogy a piazza Fiume közelében várjon rájuk, mert sétálni akarnak egy kicsit. Az idő hűvös volt, de a nap sütött. Vártak néhány percig, mielőtt beléptek, s közben vetettek egy pillantást a kirakatra. Maddalena épp egy pár bőrkesztyűt nézegetett, amikor három vevő lépett ki a kereskedésből. Jól öltözött nők voltak, látszott, hogy nem kell garasoskodniuk. Maddalena szerette nézni az embereket. Fiatal lányként szüksége volt rá, hogy megfigyelje a viselkedésüket, és azóta sem hagyott fel vele. Az, hogy alapos megfigyelés után ki tudta ismerni az embereket, számos veszélyes helyzetben vált hasznára. Szinte ki tudta szimatolni a szándékaikat. 1904-ben tizenhét évesen Anticoliból Londonba utazott, ahol a Királyi Művészeti Akadémia képzőművészeti modellje lett. Amikor megérkezett a hatalmas, ellenséges városba, nem ismerte az angol nyelvet, még kevésbé az angol embereket. A számtalan különféle társadalmi osztályból származó ember között megértette, hogy a tudás hatalom. A tanulás, az ismeretek – nem csak azok, amiket könyvekből sajátít el az ember – szó szerint megmentették az életét. Londonban történt, hogy kényszerűségből megtanult írni és olvasni, és Londonban kezdte megfigyelni az embereket.

– Jó napot, hölgyeim!

Belépéskor egy határozott női hang köszöntötte őket. A pult előtt álló, magas asszony arcát sűrű, sötét, göndör haj keretezte. Pillantása átható, szája vékony volt. Kezében két szövetdarabkát tartott. Nem sok ideje volt hátra a szülésig, ennek ellenére egyenesen járt, s látszólag semmi gondot nem okozott neki a boltban való közlekedés.

– Jó napot! – felelte Maddalena.

– Miben segíthetek, asszonyom? – kérdezte a nő.

– A lányom és én vásárolni szeretnénk egy-egy pár kesztyűt, valamint egy stólát és egy táskát – felelte Maddalena.

Az asszony bólintott.

– Melyikkel kezdjük? – kérdezte egy másodperc múlva.

A tekintete először megpihent a két nőn, aztán végigpásztázta a polcokat, mintha ki akarná választani a megfelelő árut, melyet a vevők elé tehet. Odafordult az egyik eladóhoz, és súgott neki valamit. A lány bólintott, és eltűnt az üzlet hátuljában.

Kevés szavú nő, gondolta Maddalena. Tetszett neki, hogy tekintélyt parancsoló, de nem barátságtalan. Teljesen egyértelmű volt, mi a szerepe az üzletben: ő a tulajdonos. Maddalena erre nemcsak abból a magabiztosságból következtetett, ahogy megkérte az eladót, hogy hozza ki az árut, hanem a büszke tekintetből is, mely az olyan emberek sajátja, akik keményen dolgoztak egész életükben, s most élvezik munkájuk gyümölcsét.

– Megkértem a lányt, hogy hozza ide a legújabb kesztyűkollekciónkat – magyarázta a bolt tulajdonosa. – Addig mondja el, kérem, milyen szőrmét gondolt stólának? Önnek lesz, asszonyom?

– Igen, a stóla nekem lesz – erősítette meg Maddalena.

– Valamilyen különleges alkalomra?

– Nem. – Maddalena felidézte magában azt a jó pár hónappal korábbi alkalmat, amikor utoljára felvette az ezüstróka stóláját. – Tulajdonképpen mégis. Március 16-án megnézem a Pillangókisasszonyt az operában.

– Egy órával ezelőtt járt itt Rosetta Pampini – kotyogott közbe az elárusítónő, aki időközben előkerült az üzlet hátuljából, kezében egy nagy, aranybrokátba burkolt dobozzal.

A tulajdonosnő villámló tekintettel nézett rá, haragudott a közbeszólásért. Egyre jobban elnyerte Maddalena tetszését. Nyilvánvaló volt, hogy az üzletben elvárás a visszafogott, udvarias viselkedés, és a lány, finoman szólva, nem tett eleget ennek az elvárásnak. Maddalena úgy érezte, közbe kell szólnia, hogy oldja a feszültséget.

– Különleges hangja van – jegyezte meg. – Rosetta jó barátnőm, boldog leszek, ha elmondhatom neki, hogy én is itt jártam önnél…

– Adele Fendi, örvendek – mutatkozott be erőltetett mosollyal az asszony, aki még nem felejtette el alkalmazottja szemtelenségét.

– Maddalena Belladonna.

A nők egy röpke pillanatig tanulmányozták egymást, majd Adele a pult felé fordult, s intett Maddalenának és Cleliának, hogy kövessék a példáját.

– Itt vannak ezek a kék pamuttal hímzett, hosszú, francia bőrből készült kesztyűk. Láthatja, hogy a bőr nagyon puha – magyarázta Adele, miközben kivette a kesztyűt, és átnyújtotta Cleliának.

– Csodálatos! – kiáltotta a lány, aki egészen addig a pillanatig félrehúzódott, és elragadtatottan szemlélte az egyik polcon sorakozó estélyi táskákat.

Adele elégedetten elmosolyodott.

– Aztán itt vannak ezek a fehér bőrkesztyűk fekete díszítővarrással, steppelve, vagy ezek a pamutkesztyűk, amelyeknek a mandzsettája bőrből készült, és fehér, fekete meg piros virágokkal van kihímezve.

– Mama – mondta Clelia Maddalena felé fordulva. – Mindegyik nagyon szép. Angelának igaza volt.

– Angela Turini a lányom legjobb barátnője – magyarázta Maddalena. – Az édesanyja, Raffaela, az ön vevője.

– Hát persze – felelte Adele. – Turini asszony már a via del Plebiscitón is felkeresett. Ott nyitottam az első üzletemet kis híján tíz évvel ezelőtt.

– Ő mondta, hogy most itt nyitott boltot a via Piavén – jegyezte meg Maddalena. – A lányom és én nagy hibát követtünk el, hogy eddig nem látogattunk el önhöz.

Adele elmosolyodott. A szeme úgy csillogott, ahogy azoknak az embereknek szokott, akik nagyon szeretik a munkájukat. Miközben bemutatta alkotásait a vevőknek, látszott, hogy jól érzi magát, és békesség járja át a lelkét. A büszkeségnek ezt a kis szikráját Maddalena sok kézműves és művész szemében megfigyelte.

Az alapanyagok minőségéből, valamint a kesztyűk és táskák rafinált kidolgozásából ítélve Adelének minden bizonnyal világos elképzelése volt mindenről, ami a mesterségével kapcsolatos. Az 1929-es, szörnyű gazdasági válság után nem lehetett könnyű talpon maradni, az előtte álló asszonyt azonban úgy látszik, nem viselte meg a csapás. Magabiztosnak tűnt, mintha mindig minden a megfelelő irányba haladna. A válság után számos üzlet lehúzta a rolót, Adele viszont megnyitotta a második boltját. Üzletét a mértéktartó elegancia jellemezte: minden a helyén volt, anyagok és színek szerint elrendezve. Adele határozottan közlekedett a polcok között, ismert minden egyes darabot, minden értelemben ő volt a gazdájuk, valódi tulajdonos és háziasszony egyben.

Minél tovább figyelte, Maddalena annál rokonszenvesebbnek találta. A szimpátia minden bizonnyal kölcsönös volt, mert a tulajdonosnő többször is őszinte csodálattal pillantott Maddalenára kifinomult ízlése miatt. Az asszony hozzá volt szokva a hamis mosolyokhoz és a hízelgéshez. Mint minden politikusfeleséget, nyilvánosan őt is magasztalták, zárt körben viszont kritizálták. Jól tudta, mit mondanak a háta mögött, de nem törődött vele. Idővel megtanulta, az a legjobb fegyver, ha mindig boldognak mutatja magát. Minél jobban támadnak, annál jobban kell mosolyogni, mondogatta Federico.

A két vevő távozott. Vásároltak három pár kesztyűt, két bőrből és vászonból készült táskát, és rendeltek egy nercstólát. Adele azonnal felismerte új kliensét. Maddalena Belladonna elragadó és visszafogott asszony volt, aki azonban nagy érzelmekre képes. Legalábbis ezt gondolta róla. Gyakran szerepelt a lapok pletykarovataiban. Nemcsak azért, mert Galeazzo Ciano egyik legodaadóbb hívének felesége volt, hanem botrányos előélete miatt is. A házasságkötése előtt együtt élt egy angol művésszel, akitől egy lánya is született. A képes magazinok szinte megbolondultak, amikor a dologra fény derült, nem sokkal azután, hogy a férjet beválasztották a képviselőházba. Mindenki botrányról kiabált: egy ilyen nő nem lehet egy politikus felesége. Adele olvasta az újságokat, és a kommentárok egy részét gusztustalannak találta. Sosem tetszett neki a mások magánéletében való vájkálás. Aki sokat beszél, keveset dolgozik, mondogatta a nagynénje.