Elizabeth Davis – Carol Leonard

Életkör

A női lét 13 archetípusa

részlet

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Elizabeth Davis–Carol Leonard: The Circle of Life
– Thirteen Archetypes for Every Woman
Published by Celestial Arts
Berkeley, California

Copyright © 1996, 1997, 2002 by Elizabeth Davis and Carol Leonard
Published in the United States by Celestial Arts

Hungarian translation © Szécsi Noémi, 2007, 2019
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2007, 2019
Minden jog fenntartva!

Fordította Szécsi Noémi
Szakmai lektor Vincze Krisztina
Összehasonlító nyelvi lektor Noll Andrea Nandu

Borítóterv Dzsu Gáti, Relatív
Szerkesztő Veres Mária
Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia
Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

ISBN 978 963 475 149 6

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus, 2021

Az előttünk járó nőknek, akik azért
áldozták vagy vesztették életüket,
hogy megpróbálják átadni ezt a tudást.

Előszó

A könyv átdolgozásának időzítése aligha lehetett volna jobb. Évek teltek el a könyv eredeti kéziratának megírása óta, és mára a nők rendkívül szenvedélyesen viszonyulnak saját köreik kialakításához, és jobban fel is vannak készülve rá. A fiatal nők kíváncsiak idősebb társnőik bölcsességére; az idősebbek kedvet éreznek ahhoz, hogy tanítsák a fiatalabbakat. Valódi virágkor ez a női élettapasztalat számára!

Igazság szerint a Carol és az én munkám mindenféle aspektusa – bábaság, gyógyító praktikák, műhelyfoglalkozások, kurzusok és publikációk – iránt is rendkívüli módon megnőtt az érdeklődés. A könyv átdolgozásának legnehezebb része az volt, hogy alig tudtunk lépést tartani a tevékenységünk és tudásunk iránti igénnyel. Ennek ellenére nagy élvezettel dolgoztuk át, nagy örömet találtunk benne, hogy idősebbek és bölcsebbek vagyunk, és sokkal inkább ki tudjuk fejezni az archetípusok jelentésének finom aspektusait és azok kapcsolódásait. A könyv írása közben az ötvenes éveinkben járunk, és teljesen átérezzük az életkör későbbi szakaszait: a Papnő, Vénség és a Sötét Anya archetípusait, amelyek az első felfedezés alkalmával még valamelyest megfoghatatlannak bizonyultak.

Ráadásul mindketten kibővítettük a női körökben végzett munkánkat. A saját körömön, a Nővérek Körén túl összejártam és tevékenykedtem a Vad Drágaságokkal, és újabban egy befolyásos és szociálisan érzékeny női baráti körbe, a Bagoly Sas Páholyba kaptam meghívást. A bábakurzusaim résztvevői mindig körként találkoztak; most felkértek, hogy vezessek műhelyfoglalkozásokat a Szent Körről olyan diákoknak és barátaiknak, akiket az érdekel, hogy lehet egy kört megszervezni és összetartani. Carol pedig egy szülőotthont és egy bábaképző iskolát hozott létre, a saját birtokán, New Hampshire-ben! Bárhová megyünk, legyen szó üzleti ügyről vagy igazgatósági ülésről, kört alakítunk. A kör annak a metaforája, amit a nők tudnak és sokra tartanak – az egyenlőség, igazság, szinergia és bölcsesség.

A könyv átdolgozásának kétségtelenül a legizgalmasabb része az új fejezet, a Hozzuk létre saját körünket! megírása volt. Ez a fejezet tartalmazza az általunk elsajátított élettapasztalatot, és azt reméljük, a körök létrehozása során érzett izgatottságunkat és szenvedélyünket közvetíteni tudjuk, és mindez másokat is magával ragad majd. Ezen irányvonalak mentén Az Egymilliomodik Kör1 nevű szervezeten keresztül történik az az úttörő munka, amely szervezet élén Jean Bolen író áll. A munkája többé-kevésbé Ken Keyes Jr. történetén alapszik, aki A századik majom (The Hundredth Monkey) című könyvében azzal a megdöbbentő felfedezéssel állt elő, hogy az egymástól földrajzilag elszigetelt majmok megmagyarázhatatlan módon körülbelül egy időben vesznek fel új, de azonos viselkedésformákat. (Például mindannyian egyszerre kezdték el megmosni az édesburgonyát, mielőtt elfogyasztották volna.) Keyes kutatását követve az elméleti biológus Rupert Sheldrake vonta le a morfikusrezonancia-hipotézist, amely a madaraknál és az emlősállatoknál jelentkező hasonló hatásra vonatkozott. Az Egymilliomodik Kör alaptétele egyszerűen az, hogy ha egyre több nő tömörül körökbe, még több fogja követni őket, és a kultúránkat jelenleg uraló hierarchikus paradigmák előbb-utóbb megdőlnek majd.

Ez a hosszú távú cél, de ami a rövid távot illeti, a kör tartogat néhány megoldást a nők szükségleteinek és igényeinek megválaszolására. Egyszerűen fogalmazva: sok-sok nő döbbent rá, hogy nincs visszaút. A munka mennyisége egyre növekszik, és ha egyre több kihívásnak kell megfelelniük az életben, akkor minden másból is egyre többre van szükségük – több tiszteletre, több hatalomra, a szexuális önkifejezés nagyobb szabadságára, több egyenlőségre az alapvető kapcsolataikban, több lehetőségre a munkájuk támogatásához, jobb minőségű egészséggondozásra és oktatásra a családjuk számára, őszintébb képviseletre egy olyan kormány részéről, amely lelkiismeretesen törődik a szűkölködőkkel és tiszteli a Földet. A nők arra ébredtek, hogy ezt a munkát senki sem végzi el helyettük, és a döntéshozók sem nyújtanak segítséget.

Tudatában vagyunk, hogy a célok megvalósításáért vívott harc, az út örömei és keservei éppen olyan fontosak, mint maguk a végső célok, de a legfontosabb mégis az, hogy ezeket a célokat csakis együttesen érhetjük el.

Például egy barátnőinkkel létrehozott kör segítheti a jobb minőségű és hosszabb életet – ha csak az egészségünk karbantartását említjük. A Harvardi Orvosi Egyetem által készített híres Tanulmány az ápolónők egészségi állapotáról kimutatta, hogy minél több barátjuk van a nőknek, annál kevésbé alakul ki náluk egészségromlás az idősödéssel, és annál valószínűbb, hogy örömteli életet élnek. A tanulmány eredményei olyan szignifikánsak voltak, hogy a kutatók azt a következtetést vonták le, hogy a legalább egy közeli barát vagy bizalmas ismerős hiánya olyan károsnak bizonyult egy nő egészségére, mint a dohányzás vagy a túlsúly.2

Ehhez hasonlóan a Kaliforniai Egyetem Los Angelesben készült tanulmánya is kimutatta, hogy a nőknek szükségük van egymásra a stresszhelyzet kezeléséhez. Mindeddig az ezen a területen végzett kutatás a férfiak „harcolj vagy menekülj” („fight or flight”) válaszreakcióját tekintette irányadónak. Ezzel szemben Klein és Taylor kutatók úgy találták, hogy a stresszhelyzetben lévő nők esetében az agyban olyan anyagok szabadulnak fel, amelyek következtében ők a többi nőnél keresnek szolidaritást, ami a kutatók által „gondoskodj és barátkozz” („tend and befriend”)3 reakciónak nevezett viselkedésben nyilvánul meg. Az erre ösztönző anyagok egyike az olykor szerelmi hormonnak nevezett oxitocin hormon, amely szexuális előjáték, orgazmus és szoptatás során szabadul fel. Az oxitocinról azt is kimutatták, hogy gátolja a depresszió kialakulását. Sajnálatos módon az oxitocin nyugtató hatása a férfiaknál rendszerint nem nyilvánul meg, mivel a tesztoszteron – amelyet a stressz alatt lévő férfiak termelnek rendkívül nagy mennyiségben – csökkenti hatóerejét.

Ha már ennyi bizonyíték utal arra, hogy a nőknek milyen nagy szükségük van egymásra, a posztfeministák azon is eltűnődtek, hogyan illenek a férfiak a képbe. A férfiak az életünk részei, szeretjük őket – szeretjük fiainkat, apáinkat, öcséinket, bátyáinkat, szeretjük férjeinket (legalábbis a jó férjeket), és tudjuk, hogy a kör bezártságot jelent. Az az igazság, hogy a nők folyton egy férfiak számára kialakított életkörről kérdezősködnek!

Nemrég találtam egy ehhez kapcsolódó csodálatos szemelvényt Diedre Badejo OsunSeegesi, a bőség, hatalom és nőiesség nemes istensége című könyvében. Ebben Badejo kifejti, hogy Osun istennő szerint a nő ereje „…független marad a férfidominanciától és… autonóm módon nyilvánul meg… [A] nők és a férfiak különálló erőforrással bírnak, amely át- meg átszövi a lét bonyolult szövetét… [A] nemi alapú erőforrások egyensúlya hajtja előre a világot, és ez a nemek közötti kölcsönösség célja, amely a néhai Sterling Brown professzor szavaival »mozgásban tartja az embereket« …egy feminista kiállhat a nőkért úgy, hogy közben nem áll ki a férfiak ellen… az egyensúly hiánya és a diszharmónia a teljes társadalom összetételére kihat. Osun azt kívánta tőlem, hogy elmondjam: a nők saját magukban és saját maguktól erősek, az erő pedig a folyamatosság záloga, és hogy életünk és végzetünk irányítása olyan közös törekvés, amelyet sem a férfidominancia, sem a nők közötti ellenségeskedés nem csorbíthat. Röviden szólva Osun fegyverszünetet szeretne, visszahozni a nők városát a nők és férfiak közösségébe, hogy biztosíthassuk túlélésünket és fejlődésünket.”4

Milyen egyszerű és nemes kijelentés a férfi- és a női erő kapcsolatáról! A nő ereje autonóm módon nyilvánul meg, létezése a közösség folyamatosságának záloga, és sem férfidominancia, sem női ellenségeskedés nem csorbíthatja. Lépjünk vissza egy nagyot a férfiak hibáztatásától, és inkább női erőnk és bölcsességünk újraélesztésére összpontosítsunk. Megtehetjük, sőt, ahogyan a fenti szemelvény rámutat, meg kell tennünk túlélésünk érdekében.

Komolyan úgy vélem, hogy amennyire fontos az, hogy a nők baráti körökbe tömörüljenek, úgy az is, hogy a körülöttük élő férfiak és fiúk számára kinyilvánítsák politikai nézeteiket és lelkiségüket. Nemrég kezdtem el azt, hogy az év minden fordulópontján oltárt állítok, és ráveszem a férjemet és a fiamat, hogy ha csak rövid ideig is, de leüljenek velem elé. Igyekszem minden családi alkalmat szertartássá tenni. Úgy találom, hogy a tanítványaim egyre nagyobb kedvvel osztják meg férfi partnereikkel a nők között átélt bensőséges élményeiket, és nem is annyira azzal az elvárással, hogy azok teljes mértékben megértsék és megbecsüljék, hanem hogy közvetíteni tudják feléjük a bensőségesség olyan mélységét, amelyre a nők képesek. Ahogyan a fenti szemelvény rámutat, ez az a tartomány, a „nők városa,” amelyre a szélesebb közösségnek égető szüksége van.

Tesszük a dolgunkat, összejövünk, a nők világhálózata minden nappal egyre szembeszökőbb lesz, sokféleségünk a szálak sokaságát hozza létre, amelyek a teljesítményeinktől ragyognak. Rengeteg a tennivaló! Az úthoz minden jót kívánok – és életünk fonalát szője át cél és életöröm.

Elizabeth Davis

Bevezetés

Ez a könyv annak a kutatómunkának és töprengésnek az eredménye, amelyet én, Elizabeth Davis, és szerzőtársam, Carol Leonard folytattunk a női misztériumok kapcsán. Bár más partvidéken élünk, az erőteljes párhuzamos élmények összekapcsoltak bennünket, hogy létrehozzuk az életkört, és bemutassuk az új archetípusokat, amelyeket a női élettapasztalat hozott a világra.

Carol és én bábák, tanárok, a női spiritualizmus gyakorlói vagyunk, akiknek a gyermekei otthon születtek. Mindketten emlékszünk az első beszélgetésünkre, egy tavacska partján az Észak-Amerikai Bábaszövetség első országos konferenciáján. Mindketten a választmány tagjai voltunk, én az esemény vezérszónoka lettem, mivel előtte írtam meg a gyakorló bábák úgynevezett bibliáját Szívvel és kézzel: bábák kalauza a várandóssághoz és szüléshez (Heart and Hands: A Midwife’s Guide to Pregnancy and Birth) címmel. Csevegtünk kicsit a közéletről, majd elárultam Carolnak, hogy némi bizonytalanságot érzek a küszöbönálló beszédem kapcsán. Előállt pár ötlettel és véleménnyel, amelyeket spontán módon beépítettem az előadásomba, és végül a hallgatóság felállva tapsolt.

Az első alkalom, amikor megosztottuk gondolatainkat, sajátos kötődést teremtett köztünk. De ennél is erősebb kötelék volt az a szenvedély, amely mindkettőnket a bábasághoz fűz. Mindketten rémálomszerű szülést éltünk át a hetvenes évek elején; mindkettőnket elszigeteltek és lekötöttek a kitolási szakasz során, és megtagadták tőlünk, hogy azonnal kezünkbe vehessük a kisbabánkat. Pedig amíg várandósak voltunk, kellően tájékozódtunk ahhoz, hogy többet akarjunk és várjunk, és ez kétszeresen fájdalmassá tette a kiábrándító élményeket. Ha akkoriban a bábák szélesebb körben elérhetőek lettek volna, mindketten örömmel döntöttünk volna úgy, hogy otthon szülünk.

Amikor más nőkkel is találkoztunk, akik durva bánásmódot és megaláztatást tapasztaltak a szülés során, aktivisták lettünk. Én egy újabb gyermeknek adtam életet, ezúttal már otthon. Carol pedig azon vette észre magát, hogy azok a nők hívják a szülésükhöz, akik nem éreznek kedvet, hogy alávessék magukat a kórházi procedúrának, és egy idős körorvostól kapott képzést New Hampshire vidéki részén. Néhány év múlva, amikor a gyermekeim kicsit önállóbbak lettek, én is tanulni kezdtem, egy San Franciscóban élő hagyományos bábánál. Akkor az otthon szülésben való segédkezés bátorság kérdése volt, hiszen a nem ápolónői bábatevékenységet nem engedélyezték. Mindazonáltal rádöbbentünk a „közvetlen belépéses” bábaság fontosságára Európában és a világ többi részén, és eltökéltük, hogy ezt az opciót az Egyesült Államokban élő nők számára is elérhetővé tesszük. (Az ún. közvetlen belépéses rendszerben képzett bábák nem válnak ápolónővé a bábaképzés során, hanem közvetlenül a bábaságot tanulják. – A szerk.)

Aligha gondoltuk, hogy ilyen borzasztó ellenállásba ütközünk! Amikor a bábák a politikai küzdőtérbe nyomultak, hogy harcoljanak a működésük jogáért, ismételten betiltották, gyakran zaklatták és alkalmanként letartóztatták őket. Ez különösen igaz volt Kaliforniában, ahol én vezettem a harcot – noha Kalifornia sok szempontból liberális állam, itt van az Amerikai Orvosi Szervezet legerősebb alszervezete. Hamar rájöttem, hogy a bábákról szóló törvények hatályba helyezése nem függ a bábák által végzett gondozás biztonságától és költségkímélő voltától, hanem kizárólag hatalom és politika kérdése. Carol nagyobb szerencsével járt New Hampshire-ben, ahol a bábaság engedélyeztetéséért vezetett sikeres kampányt 1982-ben. De még tíz újabb évbe és hét, a törvényhozásban futott körbe telt, hogy erőfeszítéseink végül Kaliforniában is gyümölcsöt hozzanak.

Amennyire megterhelő volt a politikai folyamat, annyira megerősített mindkettőnket meggyőződésünkben. Kipottyantunk idealizmusunk fészkéből és arra kényszerültünk, hogy szembeszálljunk az ősi orvosi monopólium őrzőivel. Megmozdultunk, hogy a küzdelemhez kifejlesszük és megfogalmazzuk hitünk ideológiai támpontjait: hisszük, hogy a szülés beavatási rítus, amelynek a bába képzett, de alázatos segítője. Minél nagyobb szakértelemmel kezeltük a nők szülés előtti felkészítését, annál inkább megértettük, hogy a mi szolgáltatásunk másodlagos ahhoz képest, amit a nők magukért tehetnek. Minél több olyan nőt láttunk, aki élt erejével a szülés során, annál inkább úgy tekintettünk erre az elszántságra, mint ami az önbecsüléshez és az anyaság valódi elfogadásához nélkülözhetetlen. Minél többet tanulmányoztuk a világ többi részén élő szokásokat és gyakorlatokat, annál inkább hinni kezdtünk abban, hogy a szülés profanizálása kultúránk számos problémájának gyökere, például a nők hatalomtól való megfosztásának és a család szétesésének is. Nem kevesebbet tűztünk ki magunk elé, mint hogy a szülés társadalmi jelentőségét és méltóságát állítsuk vissza.

Az tűnt az egyetlen megoldásnak, ha visszaveszünk bábai tevékenységünkből, és több időt töltünk tanítással és tanácsadással. Aztán a sors közbelépett, és mindkettőnk életének megszokott menetét megváltoztatta. Carol elszenvedte férje hirtelen halálát, aki szülészorvos volt, és akivel sok éven át együtt dolgoztak. A sokk olyan mély volt, hogy a gyógyulásra tett kísérletei gyökeresen alakították át az életét. Egyéves hallgatási fogadalmat tett, a házából a birtokán lévő erdőbe költözött ki. Aztán a Kripalu Intézetbe ment természetgyógyászatot tanulni, ahol elsajátította a transzba esés módját és a légzéstechnikákat. Ezeket a készségeket (és az erdőben töltött idő során elsajátított leckéket) arra kezdte alkalmazni, hogy krónikus és halálos betegségben szenvedő nőkkel foglalkozzon. Létrehozott és elkezdett egy műhelyfoglalkozást A nők mindennapi mágiája címmel, ahol arra tanította meg a nőket, hogyan fejlesszenek gyógyító képességeket saját maguk számára.

Én megszültem a harmadik gyerekemet, és ugyanabban az évben átdolgoztam a bábaságról szóló kéziratomat. Elkezdtem írni az Energikus várandósságot (Energetic pregnancy), amely a szülés során bekövetkező személyiségfejlődésről szól, és egy másikat, Női intuíció (Women’s Intuition) címmel, hogy segítsem a nők saját testalapú, intuitív ismereteinek elismertetését. Hamarosan már intuíció-műhelyfoglalkozásokat tartottam, ugyanakkor rendszeresen megjelentem a szülésről szóló előadás-sorozatokon.

Carol és én 1989-ben léptünk újra kapcsolatba, amikor ő San Franciscóba jött, és végigkalauzolt első transzlégzésélményeimen. Ez az esemény részletes leírásban szerepel a könyvben, mondani sem kell, hogy megváltoztatta az életemet. Néhány évvel később Carol újra nyugatra jött, ezúttal azért, hogy megtartsa A nők mindennapi mágiáját egy általam szervezett csoportnak. A közös élmény annyira elsöprő volt, hogy úgy döntöttünk, ezt a műhelyfoglalkozást egy következő szülészeti konferencia alkalmával együtt tartjuk meg. Akkor történt, hogy először került szóba a könyv megírásának lehetősége.

De folyton visszarántottak minket a bábaság közéleti aspektusai. Carol volt az első, Egyesült Államokból érkezett bába, aki felkereste Oroszországot, és ott tanított; az orosz szülések során történt atrocitásokról tett vallomását a kongresszus nyilvántartásába vették. Én kutatást végeztem Kalifornia állam számára az alternatív szülési módokat illetően, országos szinten tanácsadó voltam a bábasággal kapcsolatos törvényhozási folyamatban és oktatásban, valamint az újonnan alakult Bábaképzési Akkreditációs Tanács (Midwifery Education Accreditation Council, MEAC) elnöke lettem.

Végül rádöbbentünk, hogy a közéleti tevékenység korlátozásokkal terhelte meg a munkánkat. Nem mintha kiábrándultakká váltunk volna – egyszerűen az összpontosításunk tárgya változott meg. Az évek során kiszélesítettük tevékenységünk kereteit, így már a nők átalakulásainak spirituális dimenziói is belefértek. Kíváncsiak lettünk arra, hogy a női beavatási rítusokat – nem csupán a szülést, hanem az első havivérzést és a menopauza beálltát – más korokban és más kultúrákban hogyan ünnepelték meg. Tanulmányoztuk a letűnt korok istennőit – azaz archetipikus mitológiai nőalakjait. Hamar meggyőződtünk róla, hogy azzal lehet biztosítani a nők reproduktív jogait, ha a női lét egészének szentségét tisztelet övezi, és nem csupán a szülés aktusát.

Ráébredtünk, hogy az első havivérzés, szülés és változókor tisztelete döntő jelentőségű ebben a folyamatban. Ezekre a biológiai fordulópontokra kezdtünk úgy tekinteni, mint a nők beavatásaira, amelyek a pszicho-spirituális életciklus részei. Az életkör a minden nő életében bekövetkező átmenetek és átalakulások szimbolikus megjelenítésének tanulmányozásából született meg. A vérmisztériumokkal kezdtük, mert ezek a kör legfőbb pontjai, ugyanis mindegyik egy-egy átfogó életszakaszt képvisel. Ahogy a női archetípusok összetételét elemeztük, körvonalazódott a mi tizenhárom szakaszunk, amely megtölti az életkört, és már meg is született a könyv.

Amikor elkészítettük a kézirat vázlatát, tudtuk, hogy rengeteg, különböző korban és életszakaszban járó nő vallomására lesz szükség. Megegyeztünk, hogy együtt készítjük az interjúkat és a kutatást. Úgy döntöttünk, hogy én írom meg a szöveget, Carol pedig a vérrítusokról szóló szakaszokkal teszi meg a hozzájárulását.

Az interjú felvétele nem volt bonyolult. Amint a nőket megismertettük a tizenhárom szakasszal, szabad kezet kaptak, hogy az életkörben bárhol elhelyezzék magukat, elmondjanak egy történetet egy bizonyos szakaszról, vagy egyesével menjenek végig rajtuk. Nyilvánvalóvá tettük számukra, hogy a szakaszok nem szükségszerűen követik sorrendben egymást, hogy a nők nem csupán előre, hanem hátrafelé és keresztben is haladhatnak. Felmerült egy kulcsfontosságú kérdés: „Volt valami különös esemény, amely az előző szakaszból átlendített a mostaniba?” Ez segített abban, hogy demarkációs vonalakat húzzunk a szakaszok közé, és a maguk teljességében azonosítsuk mindegyikük egyedülálló sajátosságait. Arra is megkértük a nőket, hogy beszéljenek a vérmisztériumokkal kapcsolatos élményeikről, írják le, mit éreztek és hogyan bántak velük az első havivérzés, a szülés és a változókor idején. A fiatalabb nőket arra kértük, hogy idézzék meg a jövőben bekövetkező vérrítusaikat – hogyan szeretnének szülni vagy megünnepelni a változókorba érkezést?

Megközelítőleg száz interjút készítettünk különféle társadalmi-gazdasági és etnikai hátterű nőkkel, tizenegytől kilencvenévesig. Időnként meghatódtunk azon a bátorságon és elfogulatlanságon, amellyel ezek a nők szavakba öntötték életük tapasztalatait. Némely feltárulkozás meghökkentő és/vagy zavarba ejtő volt, sok lenyűgözött vagy könnyekig meghatott bennünket. Láttuk, hogy hosszú szemelvényeket kell beillesztenünk a szövegbe, hogy igazságot szolgáltathassunk a megkérdezetteknek. Nem túlzás azt mondani, hogy a könyv témáinak jó része az interjúalanyainktól származott; ők irányították kutatásunk fókuszát, ők ihlették elképzelésünket. Mindegyikőjüknek szívből jövő hálával tartozunk.

Nem számít, mi a téma, a könyvek mindig átformálják szerzőiket. A lehető legszélesebb keretet kerestük, hogy megértsük a nőket, erőt adjunk nekik, és úgy érezzük, ez az új paradigma a saját életünkre és munkánkra is erősen hatott. Lépj be velünk az életkörbe. Megtisztelve érezzük magunkat, és alig várjuk, hogy megoszthassuk veled a felismeréseinket.

1. fejezet Az Istennő és a misztérium

Ma már egyetlen nőnek sem kell magyarázni, hogy a férfiak már régóta az Értelemben jelölték meg a tudás elsajátításának egyetlen legitim eszközét – és hogy a mi kultúránkban az Értelem az úr. De ez nem egy újabb arról szóló könyv, hogy hogyan határozzák meg a férfiak a nőket, vagy a nőknek hogyan kell megszabadulniuk a romboló szabályozás korlátaitól. Ez a könyv arról szól, hogy a nők hogyan határozzák meg önmagukat évszázadok óta, ez a könyv a nők természethez kötődő intuitív tudásának formáiról és az átalakulás misztériumáról szól.

A misztérium úgy határozható meg, mint ami a megértés felett áll, ami zavarba hoz vagy meghökkent, ami mélyreható és csupán reveláció által ismerhető meg. Amikor a nők vérmisztériumairól beszélünk, bizonyos biológiai eseményekre gondolunk, mint például az első havivérzés vagy a szülés, amelyeket megváltozott szemlélet és az Ész feletti tudás beáramlása kísér. Nem tudjuk, miért változunk, fejlődünk és szerzünk tudást ezekben az időszakokban, mégis így alakul – ez maga a misztérium. Amikor pedig megosztjuk a tudást, a testünkben történt változásokhoz köthető felismeréseket, visszanyerjük a nőiségünkben rejlő erőt és bölcsességet.

Az első havivérzés az alapvető példája annak, hogyan vívott ki a nőknek hatalmat és tiszteletet egy misztérium. A tudományosság kialakulása előtt a női menstruáció gyakorlatilag értelmezhetetlen volt, különösen a férfiak számára. Hogyan tudnak a nők így vérezni, ha meg sem sérültek? Ez bizonyára valami varázslat: a nők képessége arra, hogy vérezzenek, anélkül, hogy bármi bajuk lenne. Jóval azelőtt, hogy megértették volna: a fogantatáshoz megtermékenyítésre van szükség, azt gondolták, hogy a nők hozzák létre az életet azzal a csupán nőkre jellemző független folyamattal, hogy visszatartják menstruációs vérüket. A szexet nem kapcsolták össze a fogantatással. Ehelyett a nőkben „felkavarodott a lélek”, aztán visszatartották a vérüket, viselősek lettek és új életet hoztak világra. Ezáltal a menstruáció elmaradását nem veszteségnek tekintették, hanem a hatalom növekedésének – az idősebb nők most már mindörökre visszatartották bölcs vérüket, és így a halál és újjászületés körforgása fölé emelkedtek; olyanok lettek, mint a teremtés forrása.

Amikor azonban a kereszténység a női testet a gonoszként, az eredendő bűn forrásaként kezdte láttatni, a méh nem volt már többé szent templom, és a vérmisztériumokat sem ismerték többé el. Ahogyan a tudomány az emberi lényeket fiziológiai funkciók tárházává tette, az orvosi technológia azzal a nem titkolt céllal fejlődött, hogy egyedül a testet szolgálja, annyiszor orvosolva a test és a lélek szétválásából adódó betegséget, ahányszor nem átallja. Most már megvannak az eszközeink, hogy „segítsük” a szülés folyamatát, a gyógyszereink, hogy „megkönnyítsük” a menstruációt vagy kiküszöböljük a változókor hatásait, a műtéti eljárás, hogy megfosszuk a nőket a méhüktől. Igyekszünk megszelídíteni és uralni a természet erőit: olyan növényeket ültetünk, amelyek felélik a termőtalajt, kivágjuk erdőinket és beszennyezzük vizeinket. Mindez elképzelhetetlen lenne egy olyan világban, amely tiszteli a női minőséget, és felismeri, hogy minden élőlény kölcsönös kapcsolatban áll egymással.

A technológiának tagadhatatlanul megvannak az előnyei – a fogamzásgátlás áldást jelent, és női életek menekültek meg komplikált szülésekkor vagy patologikus nőgyógyászati esetekben. De elvesztettük a misztériumot. Ha visszanyerjük a nők vérrítusait mint spirituális fordulópontokat, azzal új, erőt adó női archetípusok felismerésének és a legősibb archetípusok újrafelfedezésének teremtjük meg az alapját.

Pontosan mik is az archetípusok? Jean Bolen, A bennünk élő istennő (Goddesses in Everywoman) szerzője „erőteljes belső sémákként… bennünk élő domináns erőkként”1 határozza meg őket, amelyek szorosan kapcsolódnak a mítoszhoz. Joseph Campbell a mítoszt „személytelenített álomnak”2 nevezi. Jean Houston, A lehetséges ember (The possible human) szerzője hozzáteszi „Én mindig úgy gondoltam a mítoszra, mint ami valójában sohasem volt, de állandóan történik.”3 A mítoszokon belül karakterek léteznek, amelyek a létezésünk és lehetőségeink egyes nézőpontjait fejezik ki. Ezek az archetípusok, amelyek az idő kezdete óta élnek az emberi képzeletben.

Az archetípusok megismerésének célja, hogy jobban megértsük saját viselkedésünket, bizonyos helyzetekre adott válaszainkat, legtitkosabb sóvárgásainkat és vágyainkat. Az archetípusok egyetemesek, noha egy nemre jellemzőek. Az életkör számtalan kultúrából gyűjti össze a női mitológiai alakokat és archetípusokat, új nevet ad nekik, aztán elhelyezi őket a mai élet keretei között.

India és Egyiptom legősibb istennői még állva jelennek meg, kíméletlen és hatalomra valló arckifejezéssel. Görögország és Róma női istenalakjai már ülni, térdelni vagy meghajolni kényszerülnek. A huszadik században pedig az istennőalakok általános hanyatlásnak indultak. Minél inkább határt szab a testnek az Értelem, annál jobban rettegik és elnyomják a női misztériumokat, az ábrázolt nők annál inkább komorak, szenvedőek, megalázottak.

A legrégebbi női istenalakok valójában egy az egyben testesítik meg a vérmisztériumokat. Az indiai istennő, Káli, egyszerre volt szűz, anya és bölcs idősebb asszony, akárcsak a kelta Cerridwen, a sumér Asztarté, az egyiptomi Máát. Mindegyik hármas istennő egyesítette a Szűz édes ártatlanságát – rítusa az első havivérzés – az Anya gondoskodó vonásait – rítusa a szülés – és a Vénség bölcsességét – rítusa a vérzés elmaradása.

Ebben a könyvben egy új szakaszt vezetünk be a nők életkörébe, amely az anyaság és az öregkor közé esik. Mivel a nők ismeretszerzésének módjait kulturálisan alábecsülik, azt is semmibe veszik, amikor a nők elérik ennek a tudásnak a csúcsát. A harmincas éveik végén és azon túl járó nők az utóbbi években a hármas Istennő korlátozó képzetével küzdöttek, hogy helyet találjanak érettségüknek, növekvő függetlenségüknek, belülről irányított keresésüknek, fiatalkori törekvéseik emlékeinek. Néhányan annyira sóvárognak az „idősebb” alakjára és tekintélyére, hogy még a változókor beállta előtt Vénségek lesznek!

Belép a Matriarcha. Ki ő, és hol találjuk meg? Ő mi vagyunk, amikor a gyermeknevelésre irányuló késztetések gyengülni kezdenek, amikor szépen felépült a karrierünk, és a bölcsesség érzete száll meg minket. A Matriarcha még a változókor előtt jár, még nyomják a vállát világi felelősségek, de ennél többre vágyik, és újraéleszti az ifjúság szenvedélyeit és álmait, új erővel és céltudatossággal veszi fel a spirituális törekvések elszakadt fonalát. Ő a klán vezetője, saját birodalmának vigyázója. A kulturális előítéletekkel szemben, amelyek a Matriarchát nyersnek, komornak és korosnak állítják be, ő valójában elegáns megjelenésű nő, aki már nem fiatal, de teljes egészében birtokában van szexuális erejének, és mágneses vonzást gyakorol másokra. Erős szépérzéke van, szépséget és harmóniát visz a környezetébe. Érzékiségét, kemény és kiváló munkavégzésre való képességét, saját maga és mások iránt érzett mélyen szenvedélyes szeretetét egyetlen lélegzetelállító kárpitba szövi bele. Mivel sokat tud az élet apályként és dagályként váltakozó ritmusáról, az időzítés egyre erősebb érzékét fejleszti ki magában, amely a fiatalos energia tagadhatatlan elvesztéséért kárpótolja. A hatalmat méltóságteljesen alkalmazza, a fejlődés és változás láthatatlan aspektusait ismeri fel.

Nem véletlen, hogy a Matriarcha neve a matriarchátusból származik, hiszen ebben a szakaszban a nők királynői lényege és vezetői képessége mutatkozik meg. Miért van akkor az, hogy a Matriarcha történelmileg hiányzik az istennői hármasból? A mi életciklusunk, a hosszabb élettartam és a változókor kitolódása (ez átlagosan ötvenhárom éves korban következik be) együttesen tárták szélesre az ablakot a gyermekvállalás és az öregkor között. Ráadásul manapság a nők, az ókor óta első alkalommal, lehetőségeket kapnak arra, hogy befolyást gyakoroljanak, és társadalmi változást idézzenek elő. Mindez szinkronban van a női spiritualitás újraéledésével, amely a Matriarchához illő erőteljes megnyilvánulási formákat igényel.

Vagy talán a Matriarcha mindig is velünk volt, csak nem láthattuk meg az arcát. A történelem során az Istennő Sötét Anya, fekete madonna vagy pusztító aspektusait ismerték el úgy, mint az élet és halál közötti kapu őrét. Ez az aspektus rendszerint a sötéthez, vagyis az újholdhoz kapcsolódik, amely logikailag a Vénség szakasza lenne, a változókoron túlesett bölcs idős asszonyé. De az istennői hármas szokásos összetétele szerint a Szüzet a növő hold jelképezi, az Anyát a telihold, a Vénséget pedig a fogyó hold, így a sötétség szakasza teljesen kimarad. Vajon a Vénség haladt az újholdból a fogyó holdba, hogy a nők négyszeres misztériumát titokban tartsák? Ez a sokat támadott matriarchátus szándékos döntése lenne, vagy a növekvő patriarchátus által állandósított romlás? Bármi is legyen a válasz, ha a sötét misztérium negyedik szakaszát a Vénségnek tulajdonítjuk, időt nyerünk a Matriarcha fogyó holdja számára.

A sötétséget a rosszal, a gonoszsággal, a tisztátalansággal és a gaztettel azonosítják, a nyugaton különösen. De a világ számos pontján, különösképpen a nem keresztény és nem fehér bőrű emberek között a sötétség egyszerűen a világosság kiegészítője. Az egyik látható, a másik láthatatlan. Ha a gonosznak létezik meghatározása, akkor az a két aspektus egyensúlyának megbomlásából fakad. Vegyük tekintetbe a számos ázsiai kultúra jin-jang szimbólumát: egy félig fekete, félig fehér kör, mindkét oldalon ellentétes színű pötty, és a két fél elválaszthatatlanul összefonódik. A sötétség a nagy űr, amelyből az élet fakad, a létezés támasztéka, az anyag, örökkévalóság, otthon körül áramló energia. Az istennő eme új arca 1992 kora tavaszán egy falfestmény készítése közben találta meg Carolt. A négy évszakot négy együttműködő, táncoló istennővel szerette volna megjeleníteni. A Szűz, Anya és Vénség hármasa könnyű volt: a tavasz ábrázolásához a vidám Szűz szökell át ruganyosan az első virágokon; nyáron a szép, termékeny Anya visz a karján egy kosár virágot; télen az ezüsthajú, szélfútta Vénség tart egy magyalágat. De mi van az ősszel, a nő életének őszével? A bizonytalanságot ecsetjével legyőzve Carol egy királynői tartású asszonyt alkotott meg, aki mélyvörös és arany dús szövetébe öltözött, és a szüret gyümölcseit tartja egy kosárban. Amikor néhány hónappal később egy műhelyfoglalkozáson bemutatta a Matriarchát, az összes középkorú nő egyszerre mondta „Igen!”, és mindannyian megkönnyebbülten sóhajtottak.

Noha a hármas Istennő, vagyis a háromság fogalma a legkorábbi időktől fogva velünk volt, sok olyan spirituális hagyomány akad, amely elismeri a négyes istenséget. Az amerikai indián hagyomány a négy égtájat tiszteli – kelet, dél, nyugat és észak –, és az ősöket, a Nagyanyákat és Nagyapákat hívja elő minden irányból tanácsért és támaszért. A mi féltekénken ezek az égtájak (fentebb felsorolva) megfelelnek a tavasz, nyár, ősz és tél évszakainak (a déli féltekén a nyár van északon és a tél délen).

A Föld-központú pogány vallásban (a latin paganus vidékit jelent) mind a nap-éj egyenlőségre, mind a napfordulóra, valamint a minden évszak közben beiktatott negyedéves ünnepnapra jutott mulatság. A pogány év kerekének ez a nyolc sarokpontja ősi földművelő- és pásztorünnepekhez kapcsolódik, amelyek vetésnek, aratásnak, szexuális egyesülésnek, fiatalok beavatásának és a halottak tiszteletének idejét jelezték az emberek számára.

Más rendszerek szintén négy aspektust szerepeltetnek. Az asztrológia négy elemmel dolgozik – levegő, tűz, víz és föld – mint a személyiség és az élet küldetésének meghatározóival. A tarot hasonlóképpen négy fő elemet használ – kardok, botok, kelyhek és pentákulumok –, amelyek közvetlenül kapcsolódnak a fentebb felsorolt asztrológiai elemekhez.

Az év kerekén a négy évszakhoz kapcsolódó sarkalatos pont egy keresztet formál, amely láthatólag nem egyezik meg az istennői háromsággal. Ám ha beleássuk magunkat a kereszt történetébe, meglátjuk, hogy a keresztény művészetben i. sz. 600-ig nem bukkan fel, és már Krisztus születése előtt jóval pogány szimbólumnak számított.4 A kereszt az általános vélekedés szerint a férfigenitáliát jelképezte. Egyiptomban ugyanakkor a férfi keresztet női gyűrűvel kombinálták a szexuális harmóniát jelképező amulett megalkotásához. A kelta keresztben szintén szerepel a karokat átölelő gyűrű, amely az ellentétek egységét fejezi ki.

A nőiséget jelölő kör a vesicapisces, egy íves, ovális alakzat szimbólumát idézi fel, amely az ősi Sheela-na-gig figurában található a régi ír templomok köveibe vésve. Ez a guggoló, meztelen istennő megmutatja a vulváját, néha gyémántalakzatban húzza szét az ujjaival. Az indiai Káli templomainak ajtói ehhez hasonlóak, ott a látogatók megnyalják az ujjukat és megérintik a vaginanyílást, vagyis jónit, hogy szerencséjük legyen. (A legrégebbi figurákon mély lyuk kopott ki a jóninál a sok érintés miatt.) A négyoldalú gyémánt bizonyára antropomorfikusan pontosabb megjelenítése a vaginanyílásnak, mint a háromszög, amely feltehetően a monsvenerisen (vénuszdomb) alapszik, amely könnyen észrevehető, ezzel szemben a láthatatlan jóni rejtett, sötét és titokzatos.

Ha a Matriarcha is bekapcsolódik a háromságba, az Istennő négy arca megfelelésre talál a négy évszakkal. A Szűz évszaka a tavasz: teste és szexualitása egyaránt bimbózóban van. A holdja növekszik, egyformán sötét és világos, ahogyan a tisztaság és a vágy között keres egyensúlyt, hogy megossza magát valaki mással. Ez az első vérzés, a nőiesség bontakozó szirmainak ideje.

Az Anya évszaka a nyár. Az övé a telihold: ez a metaforája a termékeny tojásnak, a várandós test kerekdedségének, a gömbölyű melleknek és a kitárt karoknak, amelyekkel az új életet fogadja. Az ő beavatási rítusa a szülés, egy olyan bevezetés, amely során pillantást vethet az élet körforgásának szemben lévő oldalára – a bölcsesség és átalakulás idejére, amelyet az újhold képvisel.

A Matriarcha az ősz királynője, ő szakítja le a kemény munka és a szívós kitartás gyümölcseit. Amikor csúcspontjára ér, a holdja egyformán világos és sötét, ahogyan kiegyensúlyozza a külvilágban érvényesített hatalmát azzal, ami azon túl létezik. Emlékszik a vérszövetség ősi rítusára, és a legnagyobb erőt nővérei bensőséges köre adja, a matriarchátus.

A Vénség lényege a télben, az elmélyült magunkba fordulás idejében tükröződik vissza, amikor a bennünk szunnyadó dolgokat mérlegre tesszük. A téli napfordulóhoz, a vég és az új kezdet idejéhez társított Vénség békét köt az életével és belenyugszik a halálba. Túl van a változókoron, és azért a bölcsességért tisztelik, amelyet sok év során gyűjtött össze, amíg azt figyelte, hogyan fordul az élet kereke.

Ezek és az életkör más archetípusai azt a célt szolgálják, hogy felelevenítsenek egy kort, amikor a női energiát a közösség jólétének forrásaként tisztelték. Amikor a túlélés még az évszakokkal kialakított harmóniától függött, hogy az élelmet időben elvessék és betakarítsák, amikor a születés, halál és újjászületés ciklusai képezik az emberi kapcsolatok alapját, a nőknek a társadalomban tekintélyük és kiemelt helyük volt csupán azért, mert önmaguk voltak. Ők készítették el az első naptárat, a menstruációs ciklus által mérve az időt. Az írás feltalálása előtt élt nők rovátkákat vágtak a botokba, hogy elkészítsék a holdhónapokat; az ősi maja és kínai nők holdnaptárokat hoztak létre több mint háromezer évvel ezelőtt.

A holdnaptárban tizenhárom hónap volt, szemben a tizenkét hónapos Julianus-naptárral, amelyet ma használunk. Felvetették, hogy a keresztény egyház azért propagálta a Julianus-naptár használatát, hogy kiirtsa a pogányság Istennő-központú, földalapú vallásos meggyőződéseit. A tizenhármas számot a mai napig szerencsétlennek tartják; nincs olyan sokemeletes irodaház vagy hotel Amerikában, amelynek tizenharmadik emelete lenne. Mi azonban a rendszerünkben azzal ragaszkodunk a szent tizenháromhoz, hogy ugyanennyi szakaszt azonosítottunk a nők életkörében.

Hogyan illeszkedik a tizenhárom szakasz az Istennő négy arcához és négy szakaszához? Minden fázison belül könnyen azonosítottunk három szakaszt, a beavatás, a beilleszkedés és az átalakulás időszakait. Például a Matriarcha két oldalszomszédja az Amazon és a Papnő. A nők úgy érkeznek az életük gazdag őszébe, hogy Amazonként kinyilvánítják függetlenségüket; Matriarchaként beilleszkednek, és használatba veszik újonnan megtalált hatalmukat; Papnőként pedig átalakulnak, hogy felkészüljenek a tél és a bölcsesség elkövetkezendő fázisára.

Ahelyett, hogy ezeket a fokozatokat lineárisan, létrafokszerűen rendeznénk egymás mellé, azon a véleményen vagyunk, hogy körkörös alakzatot alkotnak, ahol a halál nyitja meg az új születést, ahogyan a természeti világban is. Bár mi úgy láttuk, hogy a fokozatok megszakítás nélkül következnek egymás után, arra is felfigyeltünk, hogy egyes fokozatokat több alkalommal is újralátogatunk az életünk során (például a Szeretőét), vagy intuitív módon előreugrunk érettebb fokozatokba, ha az ihlet vagy a szükség úgy kívánja. Az életkörnek azonban kellett valami, ami megkönnyíti a fokozatok közötti haladást. Ez az eszköz lett a tizenharmadik szakasz. Úgy éreztük, hogy a tizenharmadik szakasz középre való. De továbbmentünk, és ezt a központi aspektust kihúztuk a többi tizenkettő közé, mint valami ragasztót vagy kötőanyagot. Most már volt egy hálónk, amely nem csupán szakaszonként, a kör ívén, de keresztben, hátrafelé és előre is megkönnyítette az átjárást. Nincs jobb név a tizenharmadik fokozatra, mint az Átváltoztató, az átalakulás közege. Ez az Átváltoztató archetípus a tér dimenzióját adja a körhöz; ezt úgy tapasztaljuk meg, mint „a mozgás mögötti nyugalmat, amikor maga az idő megáll, a központ, amely ugyanakkor mindennek a pereme.”5

Amint a kör helyére került, feltűnő, egymást kiegészítő motívumokra figyeltünk fel az egymással pontosan szemben álló szakaszok között. Például az Amazon és a Lány között nyilvánvaló kapcsolat van abban a tekintetben, hogy az Amazon nagyban támaszkodik lánykori szabadságára, amikor független felnőttként újraalkotja önmagát. A Bába és a Sötét Anya mindketten kapuőrök, az egyik az életé, a másik a halálé. Ahogyan rádöbbentünk, hogy minden esetben egymást kiegészítő kapcsolódások léteznek, rájöttünk, hogy jobban le tudjuk írni a fokozatokat, ha összepárosítjuk őket. Az ellentétek összetartoznak, és együtt fontosabb egységet alkotnak, mint részenként. Ha egyszerűen csak végigmegyünk a körön, és sorrendben írjuk le a fokozatokat, az túlságosan lineáris megközelítés lett volna, amely nem tükrözi egy átlagos nő tapasztalatát.

A kör kerek formája kifejezi azt az egyedülálló módot, ahogyan a nők fejlődnek és tanulnak. A tudást „kőműves” módjára felépíteni az információ különálló darabkáiból jellemzően férfias megközelítés, míg a nők inkább kijelölnek egy vizsgálódási pontot, minden szögből és nézőpontból megvizsgálják, mielőtt a dolog lényegébe vagy közepébe hatolnának. Ez a női ismeretszerzési mód a létezésünk természetéből ered: havi ciklusainkból, a képességünkből, hogy kihordjuk kicsinyeinket, a fejlődés, gyógyulás, átalakulás testi élményeiből. Észrevesszük az életünk motívumait, ezért ugyanezeket a motívumokat keressük a munkához, szerelemhez, emberi kapcsolatokhoz fűződő interakcióinkban is. Ismerjük azt a mágikus pillanatot, amikor a dolgok „megdermednek,” amikor a válasz hirtelen leszüremlik, amikor felszáll a köd, az örvénylő vizek megnyugszanak és kitisztulnak. Hiszünk abban, amit a zen filozófiája „hirtelen iskolának” nevez – olyan elsöprő és váratlan felismerések, hogy irracionálisnak tűnnek, de számunkra a misztérium ajándékai.

Ezt a rugalmas és nem lineáris életszemléletet a megkérdezett nők azzal erősítették meg, hogy szavakba foglalták az életkörrel kapcsolatos élményeiket. Sokan megjegyezték, hogy egyes fokozatok érdeklik vagy zavarják, ismételten magukhoz rántják vagy teljesen zavarba ejtik őket. Mi úgy véljük, hogy az életkör nem egy sorozat utasítás, hanem a nők lehetőségeinek vázlata. Nem szükséges az életkör minden fokozatát megtapasztalni, hogy ráleljünk életünk beteljesülésére. Az archetípusokat sem kell túlságosan szó szerint venni – például ahhoz, hogy valaki áthaladjon az Anya szakaszán, nem szükséges valóságosan gyermeket szülnie, de idetartozhat, ha valakinek az a lényege, hogy egy elgondolást vagy mást foganjon meg és hozzon világra. Ezek a fokozatok nem kapcsolódnak mereven egymáshoz, különösen a Vénség nem. A nők éveket tölthetnek a menzesz valódi megszűnése után a Papnő vagy a Varázslónő felfedező szerepeiben, mielőtt késznek érzik magukat, hogy elfogadják a Vénség korának küldetését.

Bár elmondjuk a véleményünket minden fokozat kihívásait és örömeit illetően, azért jól tudjuk, hogy csupán te, az olvasó töltheted meg ezt a könyvet élettel. Saját kulcsaid vannak a misztériumhoz! Arra biztatunk, hogy úgy használd az életkört, hogy mélyen tekints bele saját élményeidbe és szentesítsd őket, hogy megtaláld saját igazságodat, amelyet másokkal is megoszthatsz. Bízz magadban, és intuitív módon építsd magadba, amit tudni szeretnél. Tedd magadévá azt, ami illik rád, és ne aggódj a többi miatt.

Jegyzetek

Előszó

1 Bolen, Jean Shinoda: The Millionth Circle: How to Change Ourselves and the World, Conari Press, Berkeley, 1999.

2 Michael, Y. L.–Colditz, G. A.–Coakley, E.–Kawachi. I.: Health Behaviours, Social Networks and Healthy Aging: Cross-Sectional Evidence from Nurses Health Study, Qual Life Res, 1999/8, 711–722.

3 Taylor, S. E.–Klein, L. C.–Lewis, B. P.–Gruenewald, T. L.–Gurung, Regan A. R.–Updegraff, J. A.: Female Responses to Stress: Tend-and-Befriend, not Fight-or-Flight, Psychological Review 107, 2000/3, 411–429.

4 Badejo, Diedre: Osun Seegesi: The Elegant Deity of Wealth, Power and Feminity, Africa World Press, Trenton, XVII., 1996.

1. fejezet: Az Istennő és a misztérium

1 Bolen, Jean Shinoda: Goddesses in Everywoman, San Francisco, HarperCollins, 1984, 1–4.

2 Campbell, Joseph: The Hero with a Thousand Face, 2. kiad., Princeton University Press, Princeton, 1968, 19.

3 Houston, Jean: The Possible Human, J. P. Tarcher, Los Angeles, 1987.

4 Walker, Barbara G.: The Woman’s Encyclopedia of Myths and Secrets, New York, Harper & Row, 1988, 188.

5 Starhawk: Spiral Dance, Harper & Row, San Francisco, 1979, 170.

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Előszó

Bevezetés

1. fejezet: Az Istennő és a misztérium

2. fejezet: A női lét tizenhárom szakasza

3. fejezet: Vérszövetség

4. fejezet: Az Átváltoztató szerepe

5. fejezet: A Lány és az Amazon

6. fejezet: A Szűz és a Matriarcha

7. fejezet: A Vértestvér és a Papnő

8. fejezet: A Szerető és a Varázslónő

9. fejezet: Az Anya és a Vénség

10. fejezet: A Bába és a Sötét Anya

11. fejezet: Hozzuk létre saját körünket!

Utószó

Függelék

Jegyzetek

Forgalmazza:

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Exo – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Philosopher – SIL Open Font License