A kötet megjelenését az NKA támogatta.

© Török Ábel, 2025
ISBN 978 963 468 537 1

A harmadik ég

– részlet –

Török Ábel

KALLIGRAM
2025

a fenyő és a hóvirág

a világnak rengeteg vége van. csendes sarkok, hegycsúcsok, zöld erdők mélyén sötétlő faodvak, pusztába vezető utak. vén szekér kereke szántotta a földet, az egész tákolmány nyikorgott, nyikk-nyikk, és a nyikorgás is a világ egyik vége volt.

ott van a hangokban, egy felsíró csecsemő, csenevész öregek utolsó lehelete. arcon csattanó tenyér, összeérő ajkak, szarvasok bőgése tavasszal a susogó levelek alatt. hideg tó jegének reccsenése, amikor a halászok feltörik sűrű dérzivatarban. ropog a hó a róka karmai között, rekedt vénember énekel az ajtónál.

könnycseppen csillanó fényben rejtőzik a világ vége, félénk lány piros arcán. nagyapó hajában már minden szál szürkére fakult, a fekete harag is elsápad idővel. harapj a gyümölcsbe, sziszegte a kígyó, fehér húst simogat a nyelved. szeretet ül a szemedben, mély, mint a tengeróceán.

illatokban veszik el, nem tudtad? nagyanyó friss kenyere gőzölög az ablakban. aratás napja van, fiam, suttogja a férfi egy fáradt hajnalon, forgassuk meg talpunk alatt a reggelt. délre már akkora a hőség, hogy le kell dobniuk az átizzadt inget. ördögöt cipelek a hátamon, nem akar leugrani, mintha hideg kő feszülne a gerincemnek. elérkezett a tél, érzed, az éhség illatát hozza.

jeges hegy a világ vége, ezt mindenki tudja, északon és délen, keleten és nyugaton. festett arcú emberek bőrsátrak között, madárnak öltöztek, innen már valóban nincs tovább. messze, délen gránitbőrű elefántok róják a szavannákat, láttál már ilyet, itt valami más kezdődik.

fenn, északon, hófödte csúcsok között fekszik egy kis falu. a neve nem fontos. nagy erdők rejtik el a világ elől az apró fakunyhókat, a keményre taposott utat. a tenger robajlása szüntelen. fehér habok koptatják a homokpartot, bárányok bégetnek a roppant sziklák között, érdes nyelvükön fű zörög. pásztor botja koppan a köveken, ideje indulni, suttogja magának, alkonyodik már. összehúzza gyapjúujjasát, és terelni kezdi a nyájat.

ez a falu, ez a jelentéktelen északi szeglet a világ egyik legtávolabbi vége. csendes zug, öregek és virágszívűek otthona. az életek úgy peregnek itt, mint földműves ujjai közül a búzamagok. az idő testén kívüli, végtelen hely, végtelen örömökkel és bánatokkal, szerelmek és fáradt sóvárgások szülőföldje.

a falu, igen, a világ egy északi vége.

a pásztor lassan terelte a nyájat hazafelé. tizenhét birkára kellett figyelnie, tizenhetet legeltetett, és most tizenhetet kell behajtania az istállóba. az ég már eléggé elfeketedett ahhoz, hogy lássa a csillagok fehér pislákolását. mintha egy óriás öntött volna tintát a világra, olyan hirtelen sötétedett mostanában, de persze a pásztor nem tudta, mi az a tinta. ő csak azt tudta, hogy egyre közelebb a tél, a fák levelei lehullottak, zörögnek a talpa alatt, itt az ideje, hogy korábban leszálljon az este.

a birkák patája tompán puffant az egyre szélesedő ösvényen, közeledtek a faluhoz. okosak vagytok, drágáim, simogatta meg az egyiket, szúrós gyapjú zizegett az ujjai között. úgy-úgy, növesszétek vastagra, szükségetek lesz rá, valami azt súgja, cudar lesz ez a tél. te is gyűjts magadra egy kis hájat, vén csahos, különben igencsak reszketni fogsz.

a hűséges és mindig derűs kutya fáradtan lihegett mellette. milyen derék ez az eb, gondolta a pásztor, sohasem szökött el, és a jószágokat is ügyesen tereli. szerencsém van vele. szép munka, csahos, vakargatta meg a kutya füle tövét, mert azt nagyon szerette az ő kis cimborája. no, itt is vagyunk, vezesd őket a házhoz, jó fiú.

leértek a hegyről, a sziklák közül, és csahos vígan ugatva ugrálta körbe a bárányokat. nini, hogy örül, úgy csóválja a farkát, mintha húst kapna vacsorára!

az utcán gyerekek játszottak, a sötétben nehéz volt megállapítani, hányan. a pásztor a mozgásukról ismerte fel őket. a madárkönnyű kislány a szép szemű katla volt, a pék lánya, a két fiú a fazekas gyereke. fagolyókat gurítottak a földön. a pásztor jól ismerte a játékot, emlékezett arra az időre, amikor még ő űzte sok évvel azelőtt. ne játsszatok sokáig, kiáltott oda a gyerekeknek, esteledik, a szüleitek már várnak. csak még egy kört hadd játsszunk, rúben! a kis katla szeme olyan könyörgőn csillogott, hogy képtelenség volt nemet mondani neki. rendben, de csak egyet. fiúk, vigyázzatok ám katlára, kacsintott a kenyértestű magnarnak és a tengerszívű dómarnak, aztán eltűnt a sötétben.

dómar lopva katlára pillantott, a haja, mint a naplemente, ajkának mozgására megreszket a hús a csonton. megvédelek, katla, húzta ki a hátát, ha medve jön is, én megbirkózom vele. ne butáskodj, nevetett a lány, meg tudom védeni magamat, és a faluba egyébként sem merészkedik medve. magnar megvakarta a fejét.

az ablakokban gyertyafény lobogott. az asszonyok vacsorát készítettek, a férfiak megpihentek munka után. mire besötétedett, mindenki letette a szerszámot, így szokták meg, ahogy a szüleik is és azoknak a szülei is. sötétedés után senki sem járt a falakon kívül, csak a szerelmesek és az ártatlanok. meg az eszelős myrkvi, aki a hegyoldalban lakott, távol a falutól, egy barlangban. ritkán látták a házak között. minden nap elmenesztették hozzá az egyik gyereket egy fél cipóval és némi frissen köpült vajjal, amikor ebéd után először kukorékolt a kakas. olykor húst és sajtot is küldtek neki. nem szabad hagyni, hogy éhen haljon, ebben mind megegyeztek, egykor ő is itt lakott. a pásztor nem tudta, melyik ház volt myrkvié, az öreg már az ő gyerekkorában is a barlangban éldegélt. hányszor vittem neki vacsorát, révedt el, mindig mesélt nekem valamit cserébe.

lassan haladt a kunyhó felé, a birkák bégettek. be-e-e, be-e-e, mondták, és ő csendben felelt nekik. hamarosan, látjátok, ott a jó meleg istálló, mindjárt megérkezünk. csahos is örül majd a csontnak. az elmúlt hétvégén a vadász két megtermett jávorszarvassal tért haza. a legnagyobb csontot rúben eltette csahosnak.

elértek az istállóhoz, és amíg csahos egyhelyben tartotta a tizenhetet, ő kinyitotta a kaput, és lassan beterelte mindet a botjával. úgy van, suttogta, rendes jószágok vagytok, rögtön hozok nektek vizet. felkapta a vödröt a küszöb mellől, és a falu kútja felé indult.

a kutat még ükapáik építették. mindig friss, hideg vizet adott, az egész falut ellátta. valami töméntelen sok víz lehet ott lenn, ezt szokták mondogatni a vénasszonyok, föld alatti nagy tavak. rúben nem hitte, hogy tavak bujkálnának a mélységben, de azért örült a víznek.

a sötétségnek két oldala van. az egyik nyáron mutatkozik meg, olyankor langyosan terül szét a földön, a másik a tél közeledtével, olyankor metsző hideg, megcsípi a növényeket, az állatok bundáját és az ember csupasz bőrét. rúben jobban kedvelte a nyári sötétséget, de a virágos-zöld napok rég elmúltak.

a láncra akasztotta a vödröt, és lassú mozdulatokkal leeresztette. szerencse, hogy erna befoltozta a kesztyűjét, különben marta volna a tenyerét a kihűlt vas.

rúben, hallotta oldalról. jól ismerte a hangot. sula, fordult oda, de jó látni téged, remélem, jól vagy. a kishúgom megfázott, mondta a lány, este sokat köhögött, meg az orra is folyik szegénynek. nagyapó azt javasolta, maradjon ágyban pár napig, és igyon meleg kecsketejet.

rúben szeme egészen elkékült, remélem, hamar felépül szegény. látod, közeleg már a tél, milyen gyorsan elmúlik az év. sula mosolygott, olyan barna a szeme, mint a frissen sült cipó.

rúben felhúzta a saját vödrét, izmai megfeszültek, ahogy leemelte a láncról. amikor letette maga mellé, egy kis víz a talajra fröccsent. szívd be, mohó föld, és emlékezz rá, hogy megitattalak ezen a száraz napon.

add, nyújtotta a kezét sula vödre felé, megtöltöm neked. a lány hálásan mosolygott, a szája sarkában gödröcske mélyedt. milyen szép, amikor mosolyog, rúben megrázta a fejét, az izmok megfeszültek és elengedtek, megfeszültek és elengedtek, ahogy két kezével felváltva eresztette a vödröt a földalatti nagy tavak közé. és te jól vagy, kérdezte, jól vagyok, bár egész nap ódát ápoltam. jó érzés végre levegőn lenni.

rúben felhúzta a vödröt, nem engedte ki a kezéből, még egyszer nem itatlak, mohó föld, és felvette a sajátját is, indulhatunk. haza tudom vinni, ne fáradj, mondta sula, édesanyád már biztosan vár. türelmes asszony, mosolygott rúben, az én karom pedig erősebb a tiédnél.

hazáig kísérte sulát, a házuk nem állt messze a kúttól. a küszöb előtt sula megköszönte a segítségét, és rúben még akkor is rá gondolt, amikor a birkákat itatta.

hol kódorogtál, kérdezte az anyja, öreg édesanyám, drága édesanyám. az anyáknak olyan feneketlen szeretet ül a tekintetében, olyan ősi kedvesség, ott van akkor is, amikor a kezedre vág vagy mennydörgő hangon dorgál. a kútnál találkoztam sulával, segítettem neki a vödörrel. rendben, fiam, a hangja rekedt volt, jó gyerek vagy. margret átszaladt hozzám, répát meg gyökeret hozott, levest főztem vacsorára. hogy ez a lány milyen gyönyörű! gyöngyszeme van. nem tudom, hogy születhetett annak a rút kollinak a magjából ilyen tünemény.

a kopasz kolli az erdőszélen élt, ő látta el a falut zöldséggel és rozzsal. hórihorgas óriás volt, szúrós-bozontos szakálla mellkasát verdeste, de a feje búbján egyetlen hajszál sem nőtt. rénszarvasokat tartott, évente kétszer levágott néhányat, annyi hússal hosszú hónapokig kihúzták a családok.

a faluban mindenkinek megvolt a maga feladata. mindenki más mesterséget űzött, az emberek segítettek egymásnak. adtak és kaptak, jó életet éltek így. rúben sosem mondta volna, hogy a saját nyáját legelteti. a falu nyáját legeltette és gondozta, mert ezt a feladatot örökölte az apjától, aki pedig a nagyapjától, aki pedig az ő apjától. a pék sem a saját kenyerét sütötte, hanem a falu kenyerét, ünnepnapokon mézzel, hogy édesebb legyen a tészta.

valóban szép kislány, bólintott rúben, hol az a leves, ordas gyomrom vonítja a holdat. leült a gőzölgő étel fölé, és mohón kanalazta bölverk agyagtáljából a vastag rénszarvashúst és a meleg zöldséget.

milyen napod volt, kérdezte az anyja. mint az összes többi, nézett rá rúben két falat között. kezd egyre hűvösebb lenni. az anyja barázdált arca előtt szálló ősz hajszálakat nézte. tündér, gondolta, öreg tündér, ráncait a hosszú élet faragta, a fehér a bölcsesség színe.

hűvösebb? csontkaparó a hideg, morogta az asszony borongósan, ki se merem tenni a lábam a házból. lassan elérkezik az idő, amikor már nem tudod legeltetni a birkákat. van elég szénánk, nem kell aggódnod, nyugtatta rúben.

éjjel nehezen jött álom a szemére. meleg rénszarvasprémbe burkolózva bámulta a fölötte futó vaskos gerendákat. milyen furcsa az ember, töprengett, találkoztam sulával, és most nem tudom kiverni a fejemből. miért nem reggel találkoztam vele? akkor egy egész napom lett volna a révedezésre, most azonban bele kell sűrítenem ezt az egész napnyi révedezést abba az időbe, ami még elalvásig hátravan.

más is hosszan forgolódott az ágyában. dómar a fivére reszelős horkolását hallgatta, és álomtalan tekintettel gondolt vissza aznapi golyózásukra. katla nyerte a játékot, magnar csalódottan roskadt a földre. én örültem, hogy ő nyert. amikor látta az arcán a diadalittas mosolyt, és ahogy felugrott örömében, dómar érezte, hogy kinő a szíve a mellkasában. sosem felejtem el, suttogta a prémekbe. katla búzakalászhaja szállt a levegőben, ruhája hullámokat vert, a hangja beleveszett dómarba, amikor azt kiabálta, nyertem. jó döntés volt, mosolygott a fiú, megérte félrelökni azt az utolsó golyót.

miután gondosan betakargatta kishúgát, sula fáradtan bújt másik húga mellé a nagy ágyba. gyorsan magába rántotta az éjszaka, és mint mindig, hideg sziklán találta magát, a haragvó tenger közepén. felhőtajtékú hullámok ostromolták a sziklát, a sós víz eláztatta a lábát, a derekát és az eljövendő éveit. amikor visszahúzódott, egy darabot magával vitt sulából. szél tépte a ruháját, hideg szél, az otthon illatát sodorta felé. a lány az eget bámulta felszegett állal, ahol ezernyi madár repült, rettenetes nagy, kék tollú madarak. a dalukat is hallotta, énekeltek, neki, egyedül neki a világon. gyertek, kiáltotta, hadd nézzelek meg benneteket közelebbről! rá se hederítettek, rezzenetlenül folytatták útjukat a láthatár felé. kérlek!

egyvalaki volt ébren még akkor is, amikor a hold vak szeme az ég tetején járt. myrkvi sétált a görcsösen nyújtózkodó fák között, meztelen talpa alatt levelek ropogtak. amikor az érem kibukkant a foszló felhők közül, és megvilágította a legmagasabb fenyőt, megállt. valahol farkasok vonítottak, a-húúúúúúúú, és myrkvi csücsörített száraz ajkával, a-húúúúú, felelte. erdő, erdő. régi dal kúszott a fülébe még gyerekkorából, halkan dúdolni kezdte.

világvén fenyő, suttogta a törzsét simogatva, korok koronája. a kéreg keményen feszült a tenyerének, gyanta ragadt az ujjára. szerinted is eszelős vagyok, kérdezte. az ember megöregszik, recsegte a fenyő. így van, így van, morogta myrkvi a szakállát vakargatva, igazán megvénültem. nehéz elhinni, hogy ilyen kíméletlen zsarnok az idő. hát nem igazságtalan ez, ős fenyő? én tudom a legjobban, nevetett amaz, reszelős volt a hangja. vékony sihederkoromban mindenki fölém magasodott, még egy vézna róka is könnyűszerrel kidönthetett volna a földből. mára valahogy összement körülöttem ez a nagy világ, és higgy nekem, egy medve sem tudna kifordítani innét, még ha minden erejével nekiveselkedne is. tudom, ölelte át myrkvi, tudom, barátom.

valami mozgott a vénség egyik ágán, egy pár fénylő szem kukucskált myrkvire a tűlevelek közül. gyere, intett az öreg, szántóföld vagyok, sóvárogva várom a vetést. feküdj a tenyerembe, hadd ringasson álomba téged ez a szegény vénember. a mókus karmaival a kéregbe kapaszkodva közelebb merészkedett. myrkvi kinyújtotta a kezét, és csendben várakozott. lehunyta a szemét, és folytatta a dúdolást. egy idő után megérezte az apró karmok szúrását és a puha test súlyát az ujjain. végigsimított az állat törékeny gerincén, rendben van, kis barátom, okos jószág vagy. meséld el a jó myrkvinek, miért nem szenderegsz még. fáradt vagy? no, jól van… halkan énekelni kezdett, magához ölelte és ringatta a mókust. elszunyókáltál? rendben, hazaviszlek, ma éjjel alhatsz a barlangomban. jó éjszakát, bölcs fenyő, hamarosan látjuk egymást. jó éjszakát, öreg myrkvi.

csendesen lépdelt, lassan, mint a felhők, mert nem akarta felébreszteni a mókust. őrzöm az éjszakád, susogta, amikor lefektette egy szarvasprémre, álmodj makkal és tobozzal. kinyújtóztatta elzsibbadt karját, és ledőlt bőrökből és bundákból rakott fészkére.

nagy nap virrad ránk, kacsintott hortyogó vendégére, tudod, minden nap nagy nap… … …

két égbolt alatt

fekete hegyeken fehér patak folyt a dörgő ég alatt, kettévágta a szurdokokat és a fűpusztát, nem csobogott, morgott, mint a százéves medvék, és sikoltott, mint a tengermély mesebeli asszonyai. fiú állt a partján lehorgasztott fejjel, törött csontú, törött nevű, megnyirbálták az évek.

lassan gombolta az ingét, mintha vonakodna, nem akarom, hogy így lássanak, még az erdő sem láthat ilyen megalázottan. ujjai között forogtak a gombok és forgott a lenvászon, és az ing alól előtűnt a bőre, nem a nap cserzette barnára, napot sosem láthatott: fekete volt a csípője és lila a bordája. végigsimított rajtuk, a sosem gyógyulókon, ahol megütöttél, többé nem lehetek önmagam.

kioldotta az övét, és lehullott a nadrágja, meztelenül állt a hegyen, a készülő vihar szelei tapogatták, ki vagy te, nem így ismertünk eddig. nem ismertek, mert nem magam vagyok, felelte a fiú, úgy állok itt, ahogy anyám szült a világra, ha nem ő szült volna, sokkal szebb lehetnék. ki az anyád, kérdezték a szelek, de a fiú nem felelt, mert már ezt sem tudta, az anyja régóta szellemként járta a ház helyiségeit. mondd meg akkor, ki az apád, kérték, mire felnevetett, dörgött az ég és dörgött a kacaja is.

összeszorított foggal lépett a hideg patakba, marta a lábát és sziszegett, ki tette ezt veled, merülj el bennem, és megtisztítalak a bűntől. a csúszós kövekre térdelt, a mederbe mártotta a kezében tartott rongydarabot, és végighúzta a combján, végighúzta oldalbordáján és összes álnok sebén. lassan mosakodott, vörösre színezte a fehér patakot, és közben szót sem szólt, csak hallgatta az eget és a hegyek morajlását.

éjjelente kiszökött, hogy megtisztuljon, hogy lemossa magáról apja tenyerét és körmét és ujjait és bütykeit, és a harapós derékszíjat, mintha soha nem is ért volna hozzá, mintha nem is tőle származna, úgy dörzsölte a testét, mintha egészen le akarná kaparni magáról, nem nemzhetett ő, nem szülhetett anyám, ez a hús nem az ő húsuk, ez a vér nem az ő vérük, én csak úgy lettem, árva tobozból bújtam elő, fenyők neveltek fiukká.

megrendültek a fellegek, összeütköztek a felhők, és ők is vérüket hullatták, szakadt az eső, elmosta a hegyet és a patakot. a fiú csak térdelt a meder közepén, és hagyta, hogy végigfolyjon a víz a gerincén és a lapockáján.

és ahogy az ég felzendült, úgy zendült a szíve is, és gyűrte a rongydarabot és kaparta a kavicsokat, addig hajlott a háta, amíg egészen összegömbölyödött, és feszült az állkapcsa és az egész arca. csak ölelte a térdét és remegett és csuklott a sírástól, üvölteni sem tudott már, és arra gondolt, ha más nem, legalább ez a vihar öleli őt, legalább az égbolt elnyomja a hangját. dörögj csak, suttogta csöpögő orral, dörögj, hogy ő meg ne hallja, rejtsd el csúnyaságomat, rejtsd el gyengeségemet, mert katla sosem hallhat így, katla sosem láthat így, legalább előtte, előtte hadd maradjak szép, hadd maradjak dómar.

és miután elfogytak a könnyek és elhalt a reszketés, felállt, a kezébe vette elázott ruháit, és elindult a falu felé… … …

az elmúlt évek földje

dúfa kisöpörte a szeméből izzadt haját, és fáradtan szólt a fiának, ne bántsd a húgod, ígérem, hamarosan megérkezünk. ríg a nyakában ült, és a hasa előtti erszényben alvó finnlaug haját piszkálta a lábával.

minden éjjel azon fohászkodott, hogy megsegítsék a csillagok, és elvezessék valahová, ahol emberek élnek. úgy tűnik, imái meghallgatásra találtak, mert füstöt látott az erdő fölött. bárhová érkezünk, letelepedünk, határozta el magában, az ikrek már nem bírják az utazást, és én is kimerülök lassan.

késő délután pillantotta meg a falut. az emelkedőről látta a főtéren és az utcákon sürgő-forgó embereket, a feldíszített házakat és a meggyújtatlan fáklyasorokat. nyárünnepre készülnek, vidult fel dúfa, ez szerencsét jelent, ilyenkor az emberek szíve könnyebben megnyílik az idegenek előtt.

megérkeztünk, mosolygott a kíváncsian figyelő finnlaugra, és megpaskolta a nyakában ülő ríg combját. ez itt az új otthonunk.

magas fiú szólította meg, nagyjából egyidős lehetett vele, tekintete mély volt, mint észak hegyszakadékai. az ilyen emberekre mondta régen az apja, hogy úszik a szívük a vízen.

hadd segítsek, kimerültnek tűnsz. messziről jöttél? leemelte dúfa hátáról a nehéz csomagokat, és átvetette a vállán. nem tudom, hová igyekszel, de itt megalhattok. vacsora is jut bőven.

a lány hálásan sóhajtott. napok óta nem tudtam jóllakatni az ikreket. ő itt ríg, ő pedig finnlaug. az én nevem dúfa.

laugi vagyok, a falu halásza, biccentett a fiú.

dúfa apró szíve ujjongott. nem számított szívélyes fogadtatásra. ott, ahonnan érkezett, az emberek sanda szemmel méregették az idegeneket. ritkaságszámba ment, hogy valaki megkönyörült egy ismeretlenen, és megosztotta vele az asztalát.

jókor jöttetek, folytatta laugi. holnap este lesz a nagy nyárünnep, mulatság, tánc és lakoma vár rátok. merre tartotok?

új életet szeretnék kezdeni az ikrekkel, mondta dúfa. hetek óta járjuk az utakat, a gyerekek nem bírják tovább. megígértem nekik, hogy ahol befogadnak, letelepedünk.

nagyszerű. kevesen vagyunk, ezért mindig szívesen látjuk a messziről jött embereket. a kopasz kolli, aki rénszarvasokat nevel, valahonnan délről érkezett, nélküle azonban már nem is tudnánk elképzelni az életet. laugi kedvesen mosolygott, és dúfa magában köszönetet mondott a sorsnak, amiért ilyen vendégszerető vidékre terelte.

útközben többször megállították őket. gyerekek szaladtak oda hozzájuk, hangosan köszöntek, és kérdezgették, hová valósi. felnőttekkel is találkoztak, deres hajú férfiakkal és ránctalanokkal is. dúfa képtelen volt mindenki nevét megjegyezni, de kedvesen szóltak hozzá, és ez kivirágoztatta fásult lelkét.

az én házam nem túl nagy, és kissé odébb áll a falutól. szerettem volna, ha a tengerre néz, így ott kezdtem építkezni tavaly tavasszal. rendben tartom, meglátod. ha nem zavar, hogy kicsit többet kell gyalogolni odáig, alhattok és lakhattok is nálam, amíg szükségetek van rá.

dúfa nem győzött hálálkodni. a régi falujában fagyos tekintetekhez szokott, és senki sem ajánlott volna fel szobát neki a házában. nem akarunk a családod terhére lenni, felelte dúfa. ígérem, igyekszem gyorsan elköltözni.

ó, nekem nincs családom, mosolygott laugi. örülök, ha van egy kis társaságom, emiatt ne aggódj.

dúfa hamarosan ágyba fektette a gyerekeket, laugi segített kipakolni.

nekem muszáj kimennem a többiekhez, de nemsokára visszajövök. egyél, biztosan kopog a szemed az éhségtől. a konyhában találsz halat és kenyeret. ha fáradt vagy, nyugodtan feküdj le aludni, ha inkább beszélgetnél, később szívesen megiszom veled egy kupa almabort.

azt hiszem, inkább lefekszem aludni, felelte dúfa. köszönöm a jóságod. holnap én is szívesen segítek, de most alig állok a lábamon.

aludjatok jól, bólintott laugi, és becsukta maga mögött az ajtót.

dúfa néhány szívdobbanással később már mélyen aludt.

úgy zuhogott, mintha dézsából öntenék. csapzott hajából dőlt a víz a hátára és a homlokába, összekeveredett az izzadsággal és a könnyekkel. térdig állt a sárban, de ásott rendületlenül. halottat nem két nap alatt temetnek.

lassú, ismétlődő mozdulatokkal dolgozott, a dörgő egeket hallgatta. a távolban villámok ostromolták a mezőket.

amikor elkészült, megfogta a vászonba csomagolt apró testet, és óvatosan a földbe helyezte. megállt előtte, meghajtotta a fejét, és elővette a furulyáját.

az eső miatt nehezen jöttek belőle a hangok, de még ilyen dörgedelemben is sikerült kicsikarnia belőle egy szomorú dallamot. köszönök mindent, suttogta, és szavai a viharba vésődtek. köszönöm, hogy befogadtál, amikor szükségem volt rá. köszönöm, hogy új életet adtál, és kinyitottad előttem az ajtót, amely ember előtt soha nem tárult még fel. nem fogom elfelejteni a meséidet, és ígérem, az örökséged élni fog. nem hagyom, hogy elvesszen, amit magad mögött hagytál.

elhalkult, a szívéhez emelte az öklét.

a sírra vetette az első maréknyi földet.

eljött a hazatérés ideje… … …

világunk végén

katla egy nyári napon halt meg. csendesen lépett ki az ég alól, szerény tündökléssel, úgy, ahogyan élt.

ékkővirágok között feküdt a hegy tetején. dómar vitte ki, mert már nem tudott mozogni, a betegség elvette az erejét. öreg testük egymásnak feszült, mint gyerekkorukban, ráncos ujjaik összefonódtak a fűben.

dómar, suttogta, és oldalra fordult, hogy lássa, hogy a szemébe nézhessen, hogy vén tenyerével végigsimítson az arcán. csak nézte, és mosolygott azzal a játékos, mindentudó mosolyával, amelybe dómar még azelőtt beleszeretett, hogy megtanulta volna a nevét. a csend beszélt helyette, a szívdobbanásaikban visszhangzó, velük egyidős csend. a nyári szirmok aznap elmúlt éveik illatát árasztották. ígérd meg, hogy emlékszel majd rám, mondta végül. emlékezz ránk, dómar.

akkor is ezt mondtad, amikor elváltunk, felelte dómar, és a szíve két kamrája megtelt szomorúsággal, mert tudta már. ne hagyj itt engem, katla.

legutóbb te mentél el tőlem. most rajtam a sor. te visszatértél hozzám, és ígérem, én is visszajövök. elmosolyodott. sosem tudtunk igazán kettő lenni, még ha megfeszítettük is magunkat. hiszen tudod.

csendesen nézték egymást. katla a mellkasára csúsztatta dómar kezét, hogy érezze a szívdobogását, érezze még egyszer, utoljára. bennem dobogsz, ott vagy a bordáim alatt, mélyen magamba zártalak. és a tenyerét dómar szívére helyezte, benned lüktet az enyém, és bennem a tiéd.

így múlik el a világ.

dómar vén szeméből könnypatak csordult, és lassan megindult száraz ráncaiban.

katla megszorította az ujjait. most elmegyek, de ne felejtsd, hogy még viszontlátjuk egymást. addig itt maradok benned, ott leszek minden szívdobbanásodban, minden gondolatodban, ott leszek, amikor fájni fog, és szorosan ölellek majd. itt leszek veled, mert mindig veled voltam, nélküled nem is lehettem soha. hallgasd a szívdobogásomat, mert érted dobog, és ha magányos leszel, hallgasd a sajátod, mert benned fogok lakni.

csak nézte, és szorította a kezét, te legyél az utolsó, a te hangodat halljam, a te fenyőillatod töltse meg a tüdőm, téged lássalak, te fáradt gyönyörűség, világom rendíthetetlen tengelye.

várni foglak, suttogta dómar elszorult torokkal, és csak feküdtek, kezük a másik szívén, szívük a másik testében.

látod, milyen szépen halok meg, kérdezte katla. virágok között fekszem, és a kezedet fogom.

és a keze lassan lecsúszott dómar mellkasáról. még akkor is őt nézte, amikor a szíve megszűnt dobogni, és dómar reszketve szorította, nézte, mikor lezárta lenkék szemét, és nézte csukott szemhéján keresztül is, és feküdt a nyárban, a hegy tetején, fényes virágok között, feküdt dómar mellett, még halálában is szerelmesen, játékos mosollyal az arcán, édes hóvirágillatban.

szeretlek, dómar, suttogta a szél.

emlékezz ránk… … …

Köszönöm ezt a történetet elsősorban édesanyámnak és édesapámnak, akik nekem adták északot, és akik olyan világot építettek nekem és testvéreimnek, amilyet én is igyekeztem építeni ebben a szövegben.

Hálás vagyok Bánki Évának a rengeteg időért, amit a kéziratra szánt. Gondolatai, javaslatai felbecsülhetetlenül sokat jelentettek a könyv megírása során.

Köszönöm a kötet szerkesztőjének, Tóth Ramóna Mirtillnek, hogy ilyen érzékenyen, nyitottan és megfontoltan nyúlt a szöveghez, amely úgy változhatott nagyon sokat a keze alatt, hogy szinte nem is éreztem a változást.

Hálásan köszönöm menyasszonyomnak, hogy végtelen türelemmel hallgatta és nagyszerű tanácsokkal segítette hosszú töprengéseimet. Sok fontos kérdésben az ő éles meglátásai tereltek szép megoldás felé.

tartalom

a fenyő és a hóvirág

két égbolt alatt

az elmúlt évek földje

világunk végén

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2025.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Szerkesztette Tóth Ramóna Mirtill
Korrektor Rácz Ágnes Éda, aki a mű szerkesztésének idején az MNMKK Petőfi Irodalmi Múzeum Oláh János-ösztöndíjasa volt
Borítóterv Hrapka Tibor
A borító August Wilhelm Leu Norwegian Landscape with a Waterfall című festményének felhasználásával készült
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram e-könyvek

ISBN 978 963 468 537 1

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL