Nyirő József

JÉZUSFARAGÓ EMBER

novellák

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

JÉZUSFARAGÓ EMBER

A hajnal felköltötte a falut. A májusból kiömlő áldás egyszerűen és tisztán kíséri a szekeret. A természet ártatlan, mint a gyermek ütere és szép, mint a gyógyult seb. Ragyogása hegyekről, patakokról, ablakokról és a szekeres orráról egyaránt visszaverődik. Lépésben haladunk a különös, művészi pompájú fahajlékok során. A székelyek emelt elmével járnak. Nem barom mellett baktató parasztok ők, hanem Isten jobbjának árnyékai, kiknek értelme röptében táplálkozik, mint a fecske. Ha asszony jön szembe, dúsnak látszik, a leányok üdének, mint a csókkal összelehelt orca. Az út közepéről eltörött derekú kutya fartal be a kapun az életre. A szekeres feléje billenti az ostornyelet:

– Ott lakik a jézusfaragó ember!

– Ki lakik ott?

– Valami országcsuda. Míg étetünk, megnézheti! – veti hátra.

– Szép itt minden, még a levegőben elcsavart füst is. Úton-útfélen látom az érdekes, kissé fellengző székely fényt, mely a nap alá is tüzet szeretne rakni. Az angyalok osztovátáján sem lehetne kedvesebb helyet szőni. Az élet örökkévalósága van itt, hol a halál talán sohasem támasztja üveglétráját az ember homlokának, hogy megnézze hátralévő napjait. De ki-mi lehet ez a falusi ezermester? Jézusfaragással kevesen foglalkoznak. Érdemes megnézni, míg az emberem a zabra bízza lovát a fogadóban. A hanyatló kúria-forma házat fölverte a burján. Néhány barna, érces legény állingál az úton. Tőlük kíváncsiskodom.

– Ki lakik itt?

– Ott-e? A naccságos úr!

– Hát nem a jézusfaragó?

– Mert az!

Tehát úr, sőt nagyságos úr, ami a székelyek között, kik mind nemesek és büszkék, szokatlan megkülönböztetés, inkább gúny.

– Hozzá kell szokni!... Egyetlen jóakarónk... Az örök fekete sietés, imádsággal gyámolított, vagy kínokkal kövezett út, koldusra ejtett szennyes rongy, békés formájában is galamb verejték, szelíden elnyelő halszáj, bölcs madár az ujjam hegyén, mely hallgatni tanít, festett sarkú szerető, kölcsönzött szamár, mely kihordja az emberből a világ keserűségét. Amelyik tetszik!...

– Nem igaz! Túlzás! – meredeznek a hajszálaim.

Egymásra nézünk, a művész magába mélyed, mintha ott se volnék. Hallgatunk. Az ablakon beénekel a tavasz, a természet folytatja ujjongó útját a nap felé, mely forró keréknyomokon nyomul a falu fölé. Az emberek szeme színeket gyűjt, fülük loppal rejtegeti a földi zenét; csak ez az átkozott elégedetlen, ki Krisztustól irigyli az utolsó sóhajtást. Hirtelen azonban feleszmél, mint a hindu szónok, ki csendért éhes hasára csap. Beszélni kezd, de mintha nem nekem szólana, hanem a lélek révületében:

– Régen az őskeresztények tudtak meghalni, mert tudtak parancsolni a halálnak... Az, aki szelídséggel becsmérelte a tiránnust... Ki a Pontus mellett szenderedett el... Ki lábon alszik a kódex miniatűrjében... Ki vérszopó farkassal ásatta sírját... Ki arany paténán nyugszik... Ki örökre elaludt negyvenegy himnusz után... Ki kezét mint viaszfedőt csendesen keblére helyezte... és ki még egyszer szemeit függesztette az égre: – „Lux ecce surgit aurea!”...

Bámulva néztem, de – mintha ott se volnék – tovább fűzte a szót.

– Ők igen!...

Jólesett neki a középkori gyertyalobogás, a pergamenforgató dohos barát, kinek a láncos könyvek láncát a lábára lakatolták. Maga is olyan lett, mint egy méteres mellű franciskánus, ki a leheletével olvasztja a viaszt, hogy eltalálja a Clara Santa arcszínét a salétromot virágzó cellában... Csak a hangja lesz halkabb:

– A lepkebáb (szakasztott múmia) egyetlen selyemszállal áthurkolja magát a fűszálon. Csak ennyi erősség őrizte őket is... Egyetlen Jézus derekára kötött selyemszál....

Az idő eltelt, mindjárt érinti a nap a torony hegyét, de a művész tovább álmodik:

– ...Mindez már csak a múlté. Hiányzik ma hozzá a mély bensőség, a magánkívüliség lendülete, a jámborság, az antik pompa, a megkönnyebbülés, a megdicsőülés lelkesültsége... A homlok erőteljes, a száj finom és lágy, a fénylő kijárat, a szem nyílt és mély, hozzá nem hosszú szakáll, nazireus haj, ahogy mindezt megszoktuk... Százszor így akartam én is, de a vésőm önkéntelen gyűlöletre mélyült, az emberiség pofát tolt elibém, torz, éhségvert, szeszes szájat, a mintául kínálkozó világ pedig – Daniéval szólva – trombitát csinált az alfeléből. Eh!...

Hirtelen abbahagyja, és búcsúzóul kezet nyújt. A kertből a füvet gázolva fürtös kis leányka zajong felénk. A béna kutya farkával legyezve követi. A züllött művész féltékenyen rárántja az ajtót a feszületekre, hogy a gyermek meg ne lássa őket... Mikor visszatekintettem, éppen csókra emelte a kislányt. A szekerem szembejön velem. Felülök, hogy továbbmenjünk. A szekeres visszakémlel:

– Hogy meredne meg az az ántikrisztus! – és ijedten rácsap a lovakra.

Furcsán érzem magam, mintha rontás volna rajtam. Megzavart ez a fene fafaragó. Csoda, hogy a fejem körül nyilamló fecskék ki nem ütik a szememet. A lovacskák is alig lihegnek. A gabonák mezejét se tudom élvezni, mint máskor. A pipacsot sebnek nézem, a virágok égett házak kormából valók. Talán azért fertőzöttek a kalászok is, az üvegtérdű szüzek. A vékony cigány, a szúnyog fülem fölé tartja muzsikáját, és én hallgatom. Messzire azonban nem jutottunk. A Borbáth-fogadónál régi cimboráim lehúztak a szekérről a Tolvajos tetőn. Két napja vadásznak fenn a havason, de a cigány bajszát már leégette a bőrszivar. Puskával lőttek a lovak elé. Hát így ott maradtunk pilátusvacsorára. A fiúktól megtudtam, hogy ki az a jézusfaragó.

– Azzal ne kezdj ki! – intett a főbíró. – Kiismerhetetlen. Háromszor is doktor, mindenben kiváló. Volt nagyúr és csavargó.

Vadászott mágnásokkal, és evett cseréptányérból, mint napszámos. Cigány nem mer előtte hegedülni, pap fél a teológiát említeni is. Végigjárta fél világot, és koldult mindenféle nyelven. Tudósokat győzött le, és hányódott utak sáncában. Különös ember az. Bolond különc. Múlt évben züllött haza a kislányával, ki tudja, honnan... No Szándoki, mi lesz! – kurjantott a cigányra. Új mulatozás zendült. Nóta rázta a fejek gondját, én azonban még mindig a jézusfaragó sziklafejét láttam, a fekete arcát, mely olyan, mint a pásztorüst a lobogó lángban... Hát ezért botlott meg a halál dombján, mert a nyugalmat, az igazat, a nemest, a boldogat nem találta sehol, és e nélkül nem bírt ember lenni... Az igazság fölött kétségbeesett emberek sorsa ilyen. Jólét, boldogság?... Eh!... Két szál cigány, ki hazakísér az úton utolsó garasomért... Húzzad Szándoki! Úgyis a velőnkben lüktet a pusztulás tánca, kacagjunk hát foghúsra fagyott szájjal, égrefacsart szakállal!... Húzzad Szándoki, aki szented van!... Egy év múlva újra csak különös formában találkoztam a jézusfaragó emberrel. A város szélén nagy üggyel-bajjal egy ernyős szekeret tördelő, megvadult lovat fékeztek meg. A szekérről keresztek hullottak szanaszét. A tömeg bámulva állottá körül. A városszolgák a rendőrségre vitték a kereszteket, az összezúzott jézusfaragót pedig az ispotályba. Fél óra múlva már legendák keringettek róla a városban. Mikor magához tért, hivatalosan rátámadtak:

– Mit akart ezekkel a feszületekkel?

– El akartam adni – küzdött a torkába toluló vérrel. – Fél országot bejártam, de senkinek se kellettek.

Ütésektől foltos szeme elködösödött. Neki is immár nazireus haja vala, és megváltásán sárga. Vérsavó fanyarította száját. Egy légy inni kezdett lábai sebéből, ujjai bütykén a rubingyöngyök megalvadtak.

– Évike! – rándult fel későbben a csuklás melléből.

– Ki az az Évike! – estek neki, de a jézusfaragó örökre elcsendesedett, a fűben gázoló kislányt pedig senki sem ismerte.

– A feszületek! – jutott az eszembe, és lehajtott fővel bandukoltam a rendőrségre.

Rendőr őrizte a szekeret.

– Megérinteni semmit sem szabad! – szigorkodott, és állottá bután a posztját.

Az embervérrel festett Krisztusok egymás hegyén-hátán hevertek. Igen. Ők megváltották egymást kölcsönösen, saját vérükkel. Egyikük keresztfán, a másik keresztfától halt meg, és most mind a két test bölcs és szelíd... Már nem a régi zordon probléma. Ez a Jézus mintha kínjában is a kislánya játszótársa volna. A lándzsa is talán azért nyitott bele az oldalába, hogy a gyermek a tenyerébe hulló piros csöppökben kedvét lelje. Fenséges nyugalom és béke árad szét ezekről a feszületekről. Semmi döbbenetes. Keresztény és igaz, mint a virágbimbóba zárt csend. Ő az, aki áldást hint az emberi agyakba. Verejtékgyűjtő próféta, jókor érkező Isten, liliomok pátrónusa. Küs Mihály Danik hite, királyok kegyvesztettje, erő a bogár szárnyában. Palástjának ráncaiból hull a morzsa asztalunkra. Ó a reszketés, mely végigfut a fegyvercsöveken. A leginkább sajnálatra méltó, ki leghosszabban beszélt hiába a világnak...

– Nem kellett senkinek! – tördelte a szót a roncsolt művész.

Talán azért, mert egy szegény székely ember szekerén indult a világba... Megilletődve teszek a rendőrtisztnek ajánlatot.

– Egyiket megvenném!

– Hová gondol? – hárít el. – Ezek bűnjelek... – Hordja ezt a holmit a húszas szobába! – reccsen a rendőrre.

Többet biz én nem láttam a fába írott Jézus-képeket, sem az embereken nem vettem észre, hogy bárki is látta volna. Ennélfogva tovább míveljük régi szándékunkat egymás iránt.

FÖLDIG LE SZÉKELY

Kéteszű, klánéták mellett lakodalmazó szilaj székely, szép fehérnépek lovagja, rímes beszédűek, faóracsinálók, művészek, szenvedélyesek és erősek, édesanya kezét csókolok, harangszóra kalapot levevők utóda, állandóan a kapuban pipázó édesapánk volt Adám bátyánk. Folyton incselkedtük vele.

– No öreg! Új főispánt kaptunk – kezdi egyikünk.

– Ki az? – böffent egy adag füstöt.

– Szigorú nagy úr az! Gróf!

– Majd megnézem – nyugtatott meg.

És megnézte. Gyalogolt érte húsz kilométert.

– Füzy Ádám vagyok. Negyven évig jegyző. Pár éve csapatott nyugdíjba az az akácfáravaló főszolgabíró.

– Mi tetszik, öreg? – fanyalodott tiszteletre a fehér alak iránt a gróf.

– Kíváncsi voltam rád, méltóságos ecsém. Tiszteletedre jöttem.

A főispán, kissé mulatva rajta, végignézte az atillás, csizmás szikár embert.

– Igazi földig le székely!

– Meghiszem azt! – kapott a legényesre fent bajsza felé az öreg, és hazafeszengett büszkén.

– Hogy tetszett az új főispán? – leptük meg.

– Ispotályba való, fiam! – fitymálta. – A lélek hálni jár bele. Különben esmérem még képviselő korából. Neki mondotta volt meg Bolond Mózsi a magáét.

Mind ismertük Bolond Mózsit. Félelmetes havasi ősember volt. Télen-nyáron mezítláb járt, mellén szétvetett kenderinggel, görcsös öklében görcsös bottal. Öles, rongyos hegyi óriás, szálfaölelő, borzas, konok, szótlan, erdőkkel élő, tűzzel pihenő, minden sziklazuggal cimboráló nagyszerű bolond. Néha lehúzódott a fenyők országából, és mindenkitől egy piculát kért. Nem koldult – kért. Az említett esetben a grófnál véletlenül nem volt aprópénz, de nem akarta üres kézzel elküldeni a sziklák fiát. A vele álló főjegyzőhöz fordult, de Mózsi csigás haját megrázta, és lenézően végigmérte:

– Miattam ne verje adósságba magát!

És büszkén otthagyta.

– Ilyen a székely, ha koldus, ha bolond is! – bölcsködött az öreg.

– Él még az a Bolond Mózsi?

Aranyos szemei megteltek futókönnyel, s csak megrázta a fejét. Csendesen révedezett. Ilyen színtelen, fehér koponyával, rovásírásos öreg ábrázattal lehet csak ilyen mélyen s mégis hangtalanul fontolgatni, ilyen szürke bagoly-merevséggel, tudólátó mérséklettel; mikor a szó madara is csak rövid útra, kérdésről kérdésre repülve, közben nyugodva ér el. Tudtuk, hogy valamit tréfába fojtott, mert menyecskékkel való huncutkodásaira tért. Segítettünk feledni, becéztük ártatlan kalandjait. Közben este lett. Itt-ott a havasokon feltetszettek a pásztorok tüzei. A madarak befelé fordultak a fészkekben. A székely korsók a falon hallgattak, öblükben a csend virágaival, a hátas tulipánszékek az asztal köré gyűlve komolyan állottak. Az öreg Adám bácsi csintalanságai egyszerre elrebbentek, és kemény koponyájának mélységéből komoran nézte a világot. Mi se zavartuk. A falu felett magas, kerek borsikás hegy sötétlett, az alján szép fák, dúsan, mint tömött fekete haj, de a teteje meszes, kopár, fehér dudoros, mint egy pilises barátfej. Hirtelen azon is fellobogott a tűz. Öreg Füzy Adám megrezzent, mikor meglátta. Tudtuk, hogy ő rakatja, de titokban tartotta, hogy miért. Abris Mihály Tamás, egy munkából kivénül faluszegénye ápolta a tüzet, de tőle se lehetett kitudni semmit, mert mindenkit elmocskolt mellőle. Valami elhanyagolt sírféle dombocska tövében lobogott a tűz Nagyszállás tetején. Az öreg rápillantott, és kérdést tett.

– Esméritek-e a tűz történetét?

Dehogy ismertük volna, ha bátyánk nyilatkozni akar. Ritkaság, hogy ilyen közlékeny hangulatban kapjuk. Csak ültünk a szó mellett. Az öreg fölsóhajtott, és verni kezdett a szó ajkán. Felmutatott Nagyszállás tetejére.

– Azzal a tűzzel kialszom én is!... Talán hallottátok is. Azt a tüzet tíz év óta rakatom egy sírhant tövébe... Mások virágot, én tüzet teszek a sírjaimra.

– Ki van oda temetve, bátyám? – bátorkodtunk.

Az öreg fő lehanyatlott.

– Oda?... Oda?...

Ránk fürkészett és kimondotta:

– Oda Bolond Mózsi, a – fiam!...

Csak fejet hajtottunk. A küzdelem csendes megadásával folytatta halkan, szűrt szóval.

– Az ember olyan, mint az utca köve. Minden átmegy rajta...

Kicsit mintha felderült volna. Valamit talált az életében. Mohón vártuk.

– Mégis kifogtam rajtuk! Ki én! – kacagott fel. – Huszonöt osztrák értékű forint volt a fizetésem. Kértem, hogy javítsák meg. Hiába. Újra kértem. Sokszor. Számba se vettek. Erre segédtartásért folyamodtam... Egyszerűen kikacagtak: – Minek az? – De megmondtam én is: – Azt azért, hogy amíg én koldulni járok, legyen valaki az irodán!...

Miféle szédületes, izzó fejet cipelhetett ezen a világon!

– A fiam akkor még csak legényecske volt. Taníttatni se tudtam. Miből?... Az anyja, szegény, szerencsére már régen a földben pihent. Egy reggel eléáll a kölyök: – Édesapám, én elmegyek szerencsét próbálni! – aszondja. – Legalább én ne legyek a nyakán. Hátha tudnék valamit segíteni!... Úgysem tarthattam volna vissza, hát elengedtem.

Az emlékektől elhalványul az öreg. Sárga koponyája fényleni kezd. Suttogva nyögi ki:

– Mindössze egy csókot s egy piculát adhattam neki... Több nem volt se testem, se lelkem mellett.

Egy csók és egy picula örökség! Vajon melyikbe őrült bele?...

– Sokáig nem láttam. Nem írt, nem adott hírt magáról. Már azt is hittem, hogy valahol elpusztult... Aztán egyszer csak feltűnt Bolond Mózsi. Senki se tudta, ki az, honnan jött. Hogy sejthettem volna, hogy ő az én fiam! Ő se mutatta soha, hogy megismert. A falut is messze elkerülte. Itt sohasem kéregetett... Most tudom, hogy miért! – csügged le a vén ember feje. – Nem akart a terhemre lenni.

Adám bátyánk szünetet tartott. Nehéz az effélét egyszerre elmondani. Megilletődve hallgattunk mellette. Mégis nekifohászkodott.

– Lehet úgy húsz esztendeje, egy este a városból jövet az úton a falun kívül találkoztam vele. Gyalog jöttem én is, gyalog volt ő is. Zokogva sírt, mint az elátkozott. Alig vánszorgott. Szálfabotját vonszolta, púpos háttal, roskadozva tántorgott. Hamar utolértem: – Mi bajod, Mózsi? – szólítom meg.

Megnézett merően. Arca, nyaka, puszta melle verejtékben furdött, szemei elkerekedtek.

– Nincs, nincs több picula a világon!

Abban az időben ment ki a divatból a piculapénz. Ezért nem kapott több piculát szegény, más pénzt pedig soha el nem fogadott volna.

– Talán azért – csuklott a hangja az öregnek –, mert én is csak egy piculát adhattam neki, mikor elment. Az pedig nem lehet, hogy valaki többet adjon, mint a saját apja.

Megsajnáltam. Valahogy magammal hoztam, de alig hajításnyira a falutól nekem esett. – Adj ennem! Ordítva harsogta maga körül. A hegyek kettőzve verték vissza. Borzalmas alakja, termete fellázadt. Birkóztam vele. Ellökött útjából, a földre vert, ismét felsegített, dühöngött, majd agyonvert. Az utolsó házaknál aztán végleg összeesett. Elcsendesedett, arca kisimult, és kedvesen elmosolyodva, melegen azt mondta:

– Édesapám!

Ez volt az utolsó szava. Éhen halt. Ki tudja, mióta nem evett, de nem lopott soha!... Soha! Az öregember maga is kiáltott már. Halálformájú fejéből téboly nézett ránk. Támolyogva a levelesládához ment. Avult papirost, értékvesztett piculát vetett elénk.

– Itt van! A zsebében kaptam.

A foszlott papiroson alig betűzhető, sárga írás: „Ezen piculát apámtól kaptam.” Tehát a csók ölte meg a fiút, melyet valaha ízlelt. Füzy Ádám bácsi újra lecsillapodott.

– Mások virágot, én tüzet teszek a sírjaimra, mert – hejh – hideg ez a mocskos világ!...

Dermedten gondolkodtunk. Nagyszállás tetején lobogott az áldozó tűz, pusztuló székelyek máglyája, múlt idők rejtekírására világító jelkép, erdők dísze, éjjel nyílt rózsa, csendes szépség, világmelegítő becsület, szeretetkereső éji világosság.

BOSSZÚ

Az örvénylő bogáréletet hirtelen szél fújja el az űrből, a havas rejtélyes mélységeiben egyszerre elhallgat minden, és kialszik a világ. A virágok, a finom kis ékszerek becsukódnak, a hegyek orma esőbe burkolódzik, majd a fák harsogni kezdenek, por és száraz levél fergetege táncol. A fecske viharmetsző szárnnyal szembevág a fergeteggel, belerepül nedves szájába. Sohasem fog visszatérni. Jó éjt, kicsi fecske!... Az erdők alatt az üres karám mellett áll az „úr”, Both Áron. Meredten, lobogó haraggal nézi a legsötétebb eget, mintha korbáccsal várná maga elé a vihart. Ökörgulyája fenn rekedt a havason, ahol már dühöng a vihar. Ott fog pusztulni az ítéletidőben, melynek szelétől is kicsinyek lesznek a völgybe szorult kalyibákban az emberek, mint a megijedt szív. Csak akkor könnyebbedik meg az úr, mikor látja, hogy végre a tetőn szarvas, fehér alakok törnek ki a setét, vizes felhők szélén dübörögve. Három ázott kuvasz érkezik elsőnek. Oda se néz az úr, míg a kalimpáló bottal, futva a csordás meg nem áll előtte:

– Uram!... Uram!... – hebegi.

Both Áron gyilkos nyugalommal rásötétedik:

– No, Simon, itt vagy?

Az emberi alak félelmében siet a szóval:

– Egy sem hiányzik, uram! Nincs semmi baj! Semmi baj!

– Így vigyázol a jószágra, gazember!

– De uram!...

Többre nincs ideje. Az úr belemarkol a rongyos emberbe, megöklözi, megalázza és eldobja magától, aztán büszkén felpattan lovára. A görbe csordás, az éhségtől, betegségtől gyenge, nyomorult embersalak ösztönösen, négykézláb félremászik a sárban. Hegyes, szürke fejéből kivillognak apró szemei, csepegő orra vérét véres folttá mossa az eső az ingén. Többször kinyitja, becsukja száját, de hang nem jön ki belőle. Végül azonban morgással kezdődő hörgés, rekedt káromkodás szakad ki belőle. Mozdulatlan fekszik a földön, későre felkel, és olyan, mintha ördögöt idézett volna. Az eső után hideg lesz. Tempósan tüzet gerjeszt, és összebúvik mellette. Orra sajog, és görbült háttal füröszti fejét a tűzben, mintha őszes haját a penésztől szárítaná. Ősemberi módon saját gondolataival beszélget:

– Ne tűrd, Simon!... Öld meg!

– Félek!

– Ne félj, Simon! Éjjel a kés nem villan, vér nem látszik, sikoltásnak nincs gazdája...

Lábai aprón reszketnek, mint a kutya ina a hidegben, merev fejbőrén szikrák pattognak, de orra és fülei hidegek, mint a beteg baromé.

– Nem merek!

Óvatosan hanyatt dől a bundán, a bosszú újrakötözi izmait, és jóleső friss vért önt testébe.

– Változzam akármivé, ha meg nem teszem!

Lassanként éj lesz. A jószág elnyugszik. A pásztor újra tüzéhez ül, és gyenge, száraz vacsorát eszik. Egyik kuvasz lábaihoz csúszik és felpillog a tippadt, sárszínű kenyérre.

– Kusti! Vessz meg!...

A bicsak megáll a kezében, és felugrik:

– Hátha megveszne a kutya?...

Olyan kielégítő gondolat ez, hogy ülve nem bírja elviselni... A kutyák a szomjúságtól vagy a fogfájástól szoktak megveszni... Meg fogja kötni az ebet, és szomjan kínozza, míg megdühödik... Aztán ráereszti az úrra. Így áll bosszút.

– Kucu ne! Nenene!

Az eb ragyogó szemekkel simul. A pásztor láncot kerít, és durván nyakon ragadja az állatot. A közelben kiszáradt vackorfa áll, koronáját már letördelte tűznek. Ehhez az árnyék nélküli fához vonszolja a kutyát, megláncolja és bőven megeteti. Vad örömmel a fellegtelen égre néz:

– Olyan forróság lesz holnap, hogy az Isten is beleizzad!

És ez az istenizzasztó forróság akadálytalanul fogja érni az ebet, míg a velő felforr csontjaiban, a vér kábult táncot jár ereiben, minden szőre szála pokoli hőt lehel, és még jobban kínlódik, ha a harmatot nyalja éjszaka.

– Várj csak! – rázza ökleit az ég felé.

Indulatát vér futja alá, mint a tehetetlenre kötözött bivaly szemeit.

– Ki tehet róla, hogy a kutya megveszett, s összemarta! – kacag a vackán a tűz mellett. A karámban álmukban mozduló ökrök nyakán fel-felver a kolomp, és Simon boldogan alszik el. A tűz egy ideig megvilágítja arcán az ütések helyét, aztán az is leszakad.

A következő napon még mohón kapkodta el az eb a neki dobált falatokat, de csakhamar izgatottan vinnyogni kezdett, láncba harapott fogakkal küszködött, és elviselhetetlenné vált őrjöngő panasza, valahányszor a nap megjárta fölötte pályáját. Erőtlen lábain előregörnyedt, és megdöbbentően szomorú volt. Éjjelenkint lankadt zöldben égtek szemei. Társai nekiestek és marták, verték azzal a különös állati ösztönnel, amely nem tűri meg fajában a senyvedtet. Simon élvezte, figyelte, a kutya apadó életerejébe mártotta bosszúját, és leste, mikor jelenik meg az állat habzó szájában a halálcsíra. Végre! Az állat fekete orrlyukain letörülhetetlenül csöpögni kezdett a sötét rubinvér, összerágott nyelve több üvöltésre képtelen volt, máskor ragyogó, fehér bundája szennyes, sárgás, izzadt, csapzott, kócos, szegény lett, és farkát lábai közé csapta. Ekkor úgy vélte, hogy itt a pillanat. Mámorában semmire se gondolt, csak a fehér fogakkal kirakott véres kutyaszájra. Leüzent a faluba az úrnak.

– Jere ki, uram, mert nagy baj van!

Both Áron lóháton, vágtatva jött.

A csordás messziről meglátta.

– Jere csak, jere! – lihegte.

Néhány lépésre volt már csak az úr.

– Mi baj, Simon?

Az embert elforrósította a mámor, a pillanat gyötörte, a félelem kiverte, arcát dörzsölte kéjesen, mintha valami drága, ritka folyadékkal mosakodnék. Kábultan morogta: – A kutya!... A kutya... Rád eresztem! Földre szegzett karral, félig öntudatlan odabotorkált az ebhez, léptei inogtak, háta borsódzva fázott, s harapásnak, vérnek, ütésnek, dühödtségnek álomképe táncolt előtte, mintha lángoló fátyolon át nézne. – A kutya!... A kutya... Az ebuszítás hatalmához makogva kereste a szavakat, hogy a halálos harapáshoz erőt diktáljon. Both Áron rémülten félretolta. – Vigyázz! Hátha veszett! Az eb kirúgott lábakkal az oldalán feküdt. Csattogó fogakkal kapkodott levegőért. A férfi fölébe hajlott a pisztollyal. A dörrenés kurtán megrázta az állatot, s csendben elsimult. Utolsó pillantása, mit ráemelt, úgy maradt nyitva, mintha a megismerés pillanatában pontosan megértette volna az emberi szándékot. A csenevész, rongyos csordás, ez az eltenyészett félbarom, kinek teher és szégyen a léte, ez a dudvák közül előmászott torz nyomorúság most szembefordult az úrral, homlokon verte saját magát, és veréstől foltos, dagadt, sebes ábrázatát odatárta:

– Most ide lőj, uram, mert én haraplak meg!... Lőj, mert esszeráglak!

– Mi lelt, Simon?... Simon fiam, térj magadhoz!

Döbbenten vizsgálta, tébolyult-e az ember, vagy az eb harapta meg. A csordásnak már könnyek vegyültek káromkodásaiba.

– Siess, ide lőj, ahol megverted!...

Egyszerre kínos-világossá vált minden az úr előtt. Szánalom és bánat ébredt benne. Szégyenkezve tűnődött, mivel riaszthatná el a fekete madarat az ember fejéről. Az elkínzott csordás meggörnyedt, szederjes száján elhalt a beszéd, tehetetlenül szenvedett. Az úr hozzá lépett:

– Engedj meg nekem, Simon! – nyújtotta kezét. – Feledd el, Simon!

Az ember egyszerre sárga lesz, mintha viaszpohárból ivott volna. Reszketve ragadja meg az úr neki nyújtott jobbját az ő földtől piszkos, repedt, bütykös, vértelen parasztkezével. A másik felhúzza a földről, melléhez támasztja, emberré gyámolítja. A csordás sóhajtva condrájába törülközik:

– Vallani akarok, uram!

– Előbb üljünk le, Simon!

Leülnek egymás mellé a juhászbundára, és beszélnek egymáshoz. A bunda úgy fénylik alattuk, mintha az Isten bárányának aranygyapján ülnének mind a ketten.

A VÉRLÁTÓ LEGÉNY

A nagy háborút követő tavasszal történt. Öreg Tompos Bálint este azt mondta Béninek, a fiának:

– A kaszák rendben vannak-e?... Nyolc embert fogadtam. Velem s veled tízen leszünk. Délig levágjuk a Kustalyt.

A legény csak bólintott. Zárkózott, csendes ember lett ebből a Béniből, mióta hazajött a háborúból, ahol úgy kihúzott négy esztendőt, hogy még a feje se fájt. Itthon se látszott semmi rendellenesség rajta. Hogy keveset beszélt?... Hát osztán? Még jó, ha nem jár az ember szája a mai világban. Nemcsak megoltalmazta Szentfelsége – áldassék szent neve –, hanem azon a nehéz háborús kenyéren olyan legényt facsarintott belőle, amilyen kettő sincs, nem is volt, s nem is igen lesz hamarjában a faluban. Szép arcú, hatalmas termetű s szemérmes, mint egy nagy leány. Büszke lehet rá az öreg Tompos Bálint, hogy az édesanyját, Véri nénémet ne is említsem. A nagy vagyon is megvan, ötven hold príma föld. Mi kell egyéb? Inkább csak büszkeségből mondta másnap hajnalosan Tompos Bálint a fiának, mikor a kövér, derékig érő fűnek nekiálltak a Kustalyon.

– Kerülj hátrább, Béni, mert az emberek nem győznek utánad haladni!... Vezesse a rendet Koncsag Ignác!

A kasza lendül a kezében, suhog, dől a vastag rend. Átestek nekifeszülnek, s lassan közelednek a hajnali derengésben csillogó vízhez, mintha ismeretlen szertartást végeznének, vagy a csillagok fiai volnának, kik lehullott társaikat temetik serényen. Az utolsónak alakja még elmosódik a párás ködben, de a felhők már a kelő nap fényében remegnek, mint a földöntúli élet kint feledett színes ruhácskái. A rendet vezető legény a kaszatörlő füvet lassankint lábaihoz hullatja. Kedves, édes játék ez is, szerelmi babona, leányigéző gondolat, forró testű legények kitalálása. Az emberek nézik a nap szakállát, a hegyekre rézsútosan hulló sugarakat, melyek megjósolják az esőt. A földnek nagyszerű nyugalmán elszótalanodva visszahaladnak, hogy újrakezdjék titkos mozdulataikat. Az ötödik-hatodik rendnél azonban Béni meghanyatlik, és kiáll a sorból. Elégedetten, mosolyogva kerülik ki a többiek. Az apa szégyenkezve szól rá:

– Mi lelt hé?

Béni észre se veszi. Lehajtott fővel, fontoskodva beleindul az ölig érő fűbe, belehajlik, nézi, vizsgálja. A kaszások megütközve néznek rá vissza.

– Mit csinálsz, hé?

A legény mintha magánkívül volna, hirtelen megrándul és felordít:

– Aki Istene van – borzadozik hiszen itt szörnyű sok a vér!

A férfiak elnémulnak a megdöbbenéstől. Az apja rászól:

– Mit beszélsz te?

– Tele van vérrel a rét!

Rettenve szaladnak oda, nézik, de vérnek nyoma sincs sehol. Tiszta és ártatlan a rét.

– Hol látod itt a vért?

Béni leszakít egy marok piros virágot, és eliszonyodva mutatja:

– Hát ez mi?... Friss vér! Bizonyisten friss még!

A férfiak a legényre tekintenek, aki izzadt, sápadt, különös szemeiből, mint tűzbe borult kicsi ház ablakain, kiizzik a megközelíthetetlen titok.

– Szent Isten! – vetik a keresztet ijedten az emberek.

Apja kemény mozdulattal megrázza a fiút.

– Béni! Béni fiam!

A legény zilált arccal, borzadó üstökkel a magasba emeli a kaszát, de a többiek lefogják, elveszik tőle. Abicsakot is leoldozzák derekáról, hogy ne árthasson senkinek.

– Megkötözzük? – azt kérdi Koncsag Ignác.

Az öreg Tompos megrázza a fejét, komoran maga elé néz, és könny facsarodik a szemébe. A fiú már csendes. Már nincs ezen a világon. Nézi ő is a földet, és zavart, különös szavakat mormol bele a fűbe, mintha jósolna. Papnak is számot tenne, amit mond. Vajon hol tanulta, kitől hallotta? Szája enyhén habzik:

– A vér nem múlik el soha!... A vérnek útja Isten szíve, de a kiontott vér oda vissza nem térhet. A földre hull, de nem válik porrá soha! A vér szent és megbocsáthatatlan...

Némelyek önkéntelen leveszik fövegüket, és úgy hallgatják. Az öreg Tompos is belenyugszik a változhatatlanba. Szomorúan megfogja a hatalmas legény kezét, ki szép és szemérmetes, mint egy nagy leány.

– Jere, menjünk haza, Béni!

Többé ő sem emeli fel szemeit sem az égre, sem az emberekre. Csendesen mennek egymásra támaszkodva. Már nincs miért sietniök. Pihegve, fáradtan viszi öreg Tompos Bálint életének roncsát, meghalt lelkű fiát. Viszi komoran, szót se ejtve, elszorult mellel, félelmes erővel, lehanyatlott büszkeséggel. Átvezeti hallgatagon a véres füvek között, és csak néha rivall rá az Istenre, de az Isten nem felel, s a füvek is hallgatnak róla, hogy honnan kapták a vért, szörnyű terhüket. A kaszások sóhajtva utánuk néznek...

SEBE LÁSZLÓ HAZABESZÉL

Büszkén, leányoknak tetsző arccal, széles mellkassal, birkózó izmokkal jött az egyetemre, nyílt kihívó túlzással, ahogy ezek a gyerekek rendesen duzzadó, féktelen kedvvel felszármaznak Székelyföldről. Minden mozdulatuk ezt mondja:

– Ezör forint sok pénz, de azért se adnám, hogy itt lehetek!

Eredeti, tarkabarka agyú, kedves fickók az erő darabosságával, kik indokolt esetben könnyen pofon felejtik az embert. És hát lelkesen isznak, vérbeli lumpot imitálnak. Ki legkevésbé szereti, inkább annak jár a szája.

– Ha édesanyám serrel szoptatott volna, ma se tudna elválasztani!

– Más nagyszerű megjegyzések támadnak, kisasszonyriasztó kacsintást erőltetnek a nézésükbe. Míg a szemedet elpillantanád, már megtréfáltak. Idővel ezt is, azt is megtaszítja a tüdővész, vagy élet, mindig kevesebb lesz az utcán a tüntető köszöntés.

– Szervusz, Ját. – Ifjú lelkek lehajlanak, eltűnnek. Kis diákszállásra szorulnak ketten-hárman, s közösen búsulnak.

Tavaszi időfeslés volt. A fűzfa kitolta már a lombját a vízparton, a hangyák előmásztak, s az új legyek elkábulva lapultak a fényes házfalon. Sebe László felhajtotta a kabátgallért, gunnyasztott a térdén könyökölve. Lakótársa, a köpcös gyergyai Sikó jó szándékkal gondozta.

– Mahónap megsuvadsz. Eriggy levegőre. Már lyukad be a vakszemed.

– Hadd el Sikó, hazagondoltam. Húgom írt! Baj van!

Csak pillognak egymásra. A Sebe Laci fehér csontja fényleni kezd, meleg könnyel megöleli a társát.

– Mennyit is játszódtunk mi akkor!

A gyerekjáték említése megzavarja a gyergyait is, tűri, simítja az ábrázatát, hol elsötétíti, hol kideríti. A beteg lázas karja nyakán lóg, egymás mellé gyöngülnek, mint két mesélő gyerek.

– Mióta vagy beteg?

Sebe gondolatban számítja. Melegség tölti el.

– Hallgasd csak meg, Sikó. – Régi dolog! – Félméteres leányka volt a húgom is, egészséges, szép, hólyagos szemű. Én se voltam elébbvaló. Egyszer összebeszéltünk, hogy megnézzük Gabit, az öcsénket. Tudod, az akkor még bölcsőben feküdt, a szája izgett-mozgott. Kacsóival, melyek nem voltak nagyobbak egy kismadár lábainál, arcánkon bíbelődött. Azt mondja a húgom:

– Te, vegyük az ölünkbe!

– Miért ne!

Ügyesen alányúltam, kiemeltem, hintáztattam a karomon. A leányka megirigyelte. – Add ide!

– Nesze!

Addig cserélgettük, míg elejtettük, és begurult az asztal alá. Nagyszerűt kacagnak rajta, a gyergyai fiús kedvességgel húzódik közelebb. Lekopott róluk város, egyetem, idő és élet. A szent, a nagy megfeledkezés izgalma, a múltháborító fény, játékkitalálás nagyszerűsége szállott hozzájuk.

– S hát aztán?

– Aztán – mosolygott Sebe – sietve visszaraktuk a bölcsőbe. Áldott szerencse, hogy nem sírt. Éppen el akartunk illanni, mikor nagy szomorúan bejött édesapám.

Még a légy is megkövült az ablakon, de nem történt semmi. Leült, nézett. Már-már elárultuk, hogy elejtettük Gabit, húgom bökte is az oldalamat, mikor még szomorúbban bejött édesanyám is.

– Mit végeztél?

– Hiábavaló minden!

– Azért ne búsulj! – Így becézte.

– Milyen szép volt akkor édesanya, ha láttad volna!

– Hiszem! – bólintott Sikó alig észrevehetően, hogy ne zavarja, és nézte a társa szeme alján a fekete foltot.

– A gyerek szerencsére felsírt, a melléhez emelte. Bennünket perc alatt kivitt onnan a lelkiismeret. Végigmenekültünk az udvaron a kaszaj fa háta mögé, hol a húgom édesen elkacagta magát.