Annie Jacobsen

ATOMHÁBORÚ

A katasztrófa másodpercről másodpercre

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Annie Jacobsen: Nuclear War – A Scenario, Dutton, An imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2024

Copyright © 2024 by Anne M. Jacobsen

Hungarian edition © Open Books, 2024

Hungarian translation © Kelemen László, 2024

A szerző mindent elkövetett annak érdekében, hogy pontos információkat, internetes címeket és más adatokat adjon közre, de sem ő, sem a kiadó nem vállal semmilyen felelősséget az esetleges hibákért és a kötet kiadása után bekövetkezett változásokért. Ezen túlmenően a kiadónak nincs rá lehetősége, hogy befolyásolja a szerzőről és a kötetről az interneten vagy máshol megjelenő információkat.

Fordította

Kelemen László

Ha nem jelezzük külön, a lábjegyzeteket a fordító írta.

Szakmai lektor

Szvath Tamás

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Szabó Zsuzsa

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Borítóterv Déri Ákos

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-482-6

Kevinnek

„Az emberiség története maga a háború. Néhány rövid és törékeny időszaktól eltekintve sohasem volt béke a világon. Már a történelem kezdetei előtt is egyetemlegesek voltak a véget nem érő gyilkos harcok.”

Winston Churchill

SZERZŐI JEGYZET

Az Egyesült Államok kormánya az 1950-es évek eleje óta dollármilliárdokat költ arra, hogy felkészüljön egy nukleáris háborúra. Közben kidolgozták azokat a protokollokat, amelyek célja, hogy az Egyesült Államok kormánya továbbra is működőképes maradjon, miután több száz millió amerikai áldozatául esik az apokaliptikus méretű nukleáris holokausztnak.

A kötetben felvázolt forgatókönyv – mi történhet, miután érzékelünk egy ellenünk elindított, nukleáris töltetet hordozó rakétát – elnöki tanácsadókkal, a kabinet tagjaival, nukleárisfegyver-szakértőkkel, tudósokkal, katonákkal, pilótákkal, különleges hadműveleti irányítókkal, a titkosszolgálatok tagjaival, vészhelyzetkezelő szakértőkkel, a hírszerzés elemzőivel, köztisztviselőkkel és másokkal készített exkluzív interjúkon alapul. Valamennyi szakember évtizedekig dolgozott ehhez hasonló, hátborzongató forgatókönyveken. Mivel a nagybetűs Általános Nukleáris Háború tervei az Egyesült Államok kormányának legtitkosabb dokumentumai közé tartoznak, a kötet és a vázolt történések leírása azokat az információkat tartalmazza, amelyek az olvasó számára még legálisan megismerhetők. A titkosítás alól feloldott anyagok – amelyeket évtizedekig homályban tartottak – ijesztően világosan mutatják be a részleteket.[1]

A Pentagon Amerika nukleáris arzenállal rendelkező ellenségeinek kiemelt célpontja, ezért a kötetben az szerepel, mi lenne, ha Washingtont érné az első találat – egy 1 megatonnás termonukleáris bomba formájában. „Derült égből villámcsapásként végrehajtott támadás érné a fővárost. Ez minden washingtoni legrettegettebb rémálma”, mondja Andrew Webber, nukleáris, kémiai és biológiai védelmi programokkal foglalkozó volt védelmiminiszter-helyettes.[2] A „derült égből villámcsapás” kifejezést használja az Egyesült Államok Nukleáris Vezetési és Irányítási Központja is a figyelmeztetés nélkül végrehajtott (nukleáris) támadásra.[3]

Csaknem teljesen bizonyos, hogy egy ilyen bomba elindítaná a végítélettel felérő Általános Nukleáris Háborút. Washingtonban gyakran hallható, hogy „nem létezik olyan, hogy kis nukleáris háború”.

A Pentagonra mért csapás csak a kezdete lenne annak az eseménysorozatnak, amely végül egyszer és mindenkorra véget vetne a jelenlegi formájában ismert civilizációnak. Ez a világunk, amelyben mindannyian élünk, valósága. A nukleáris háború jelen kötetben ismertetett forgatókönyve akár már holnap megvalósulhat – sőt esetleg ma is.

„A következő néhány órában vége lehet a világnak”, figyelmeztet Robert Kehler, az Egyesült Államok Stratégiai Parancsnokságának volt parancsnoka.[4]

PROLÓGUS

A földi pokol

Washington, talán valamikor a közeljövőben

Egy 1 megatonnás termonukleáris fegyver felrobbanása akkora fény- és hőhatással jár, amekkorát az emberi elme képtelen felfogni.[1] A százmillió Celsius-fok négyszer vagy ötször forróbb, mint a Föld Napjának középpontjában uralkodó hőmérséklet.[2]

Miután ez a termonukleáris bomba felrobban Washingtonban a Pentagonnál, a milliszekundum első törtrészében a teljes elektromágneses spektrumot lefedő sugárzás lép fel. Egyik tartománya, az intenzív, nagyon rövid hullámhosszú, lágy röntgensugárzás hatására hatalmas tűzgömb jön létre, amely óránként több millió kilométeres sebességgel tágul, és több millió fokra hevíti fel a levegőt.[3] A gömb átmérője néhány másodperc alatt csaknem két kilométeresre nő.[4] Akkora a forróság, hogy a betonfelületek felrobbannak, a fémtárgyak megolvadnak vagy elpárolognak, a kövek szilánkokra törnek, és az emberek azonnal égő szénné válnak.

A sugárzástól és a hőtől túlhevült porrá robban szét a Pentagon ötemeletes, ötszög alakú épülete, illetve minden, ami a tűzgömb hatszázezer négyzetméteres belső terében található. A lökéshullám közel egyidejű érkezésétől az összes fal összeomlik, és mind a huszonhétezer alkalmazott azonnal elpusztul.

A tűzgolyót semmi sem éli túl. Egyetlen dolog sem.

Abszolút semmi.

Az epicentrumban minden megsemmisül.[5]

A csaknem fénysebességgel táguló tűzgömb szétsugárzó hője a látóhatáron belül, több kilométeres körzetben minden irányban lángra lobbantja az összes gyúlékony tárgyat.[6] Függönyök, papír, könyvek, fakerítések, az emberek ruhái, száraz levelek borulnak lángba, és válnak annak a hatalmas tűzviharnak a martalékává, amely egy több mint 260 négyzetkilométeres vagy annál is nagyobb területet kezd felemészteni.[7] A robbanás előtt ez volt az amerikai kormányzás lüktető szíve, mintegy hatmillió ember otthona.

A Pentagontól jó pár száz méterre északnyugatra elpusztul az arlingtoni Nemzeti Temető mind a 2,5 négyzetkilométere – beleértve a négyszázezer ember maradványait, a háborúban elesettek tiszteletére emelt összes sírkövet és a 27-es parcellában eltemetett 3800 afroamerikai felszabadított ember holttestét. A gyepet nyíró és a fákat gondozó kertészekkel, a túravezetőkkel, a Régi Gárdának az ismeretlen katonák sírja mellett őrködő fehér kesztyűs tagjaival együtt azonnal égő és elszenesedett emberi figurákká változnak a temetőlátogatók is, akik ezen a kora tavaszi délutánon akarják leróni tiszteletüket a halottak előtt. Fekete szervesanyag-porrá – korommá – alakulnak. Akik hamuvá válnak, megmenekülnek attól a példátlan borzalomtól, amelyet az egy- vagy kétmillió további, még nem halott, de súlyosan sebesült embernek kell elszenvednie ebben első, derült égből villámcsapásszerű nukleáris támadásban.[8]

A Potomac folyó túloldalán, másfél kilométerrel északkeletre, a Lincoln- és a Jeerson-emlékművek márványfalai és oszlopai túlhevülnek, megrepednek, szétrobbannak, porrá lesznek.[9] Megemelkednek és összeomlanak az acél- és kőhidak, valamint az autópályák, amelyek ezeket a történelmi műemlékeket összekötik a környező területekkel. Megsemmisül a délen, a 395-ös autópálya túloldalán álló Pentagon City ragyogó és tágas, üvegfalú Fashion Centre-je, a márkás ruhákkal és háztartási cikkekkel teli üzletek, a környező éttermek és az irodák a szomszédos Ritz-Carlton és Pentagon City szállodával együtt. Lángba borulnak és elégnek a tetőszerkezetek, a mennyezeti gerendák, a mozgólépcsők, a csillárok, a szőnyegek, a bútorok, a próbababák, a kutyák, a mókusok és az emberek.

Március vége van, helyi idő szerint délután 3 óra 36 perc.

Három másodperc telt el a robbanás óta.

Négy kilométerrel nyugatra, a Nemzeti Parkban baseballmeccs zajlik. A 35 ezer néző többségének lángra kap a ruhája.[10] Akik nem égnek azonnal halálra, súlyos harmadfokú égési sérüléseket szenvednek.[11] Lehámlik róluk a külső bőrréteg, és előtűnik alóla a véres kötőszövet.

A harmadfokú égési sérülések a halál megelőzése érdekében azonnali szakszerű ellátást, sőt gyakran amputációt igényelnek. A stadionban lesz talán néhány ezer túlélő. Bent voltak az épületben, vásároltak a büfében, vagy a mosdót használták épp. Ezeknek az embereknek nyomban szükségük lesz kórházi ágyakra egy égési sérülteket ellátó központban. Ám a főváros egész térségében mindössze tíz olyan ágy található a belvárosi MedStar Washingtoni Kórház Égéssérült Központjában, amelyek erre alkalmasak volnának. Mivel ez az intézmény a Pentagontól csak nagyjából nyolc kilométerre áll, nyilván már nem működik, sőt lehet, hogy meg is semmisült. Északkeletre, a hetven kilométerre fekvő Baltimore-ban, a Johns Hopkins Égéssérült Központban valamivel kevesebb, mint húsz speciális égési sérültet ellátó ágy van, de hamarosan az összes megtelik. Az ötven államban összesen csak mintegy kétezer ilyen különleges ágyat tartanak fenn.[12]

A Pentagont eltaláló egy megatonnás bomba robbanásának hője másodperceken belül súlyosan megégeti további egymillió ember bőrét, akiknek a kilencven százaléka várhatóan meghal. A védelmi szakértők és a tudósok évtizedek óta foglalkoznak ennek a matematikájával.[13] A legtöbben nem jutnak néhány lépésnél tovább attól a helytől, ahol éppen állnak, amikor a bomba felrobban. Ők lesznek azok, akiket a polgári védelmi szakértők az 1950-es években – akkor kezdtek el foglalkozni ezekkel a borzalmas számításokkal – úgy emlegettek, hogy „mire megtalálják őket, halottak”.[14]

Mire megtalálják őket, halottak (Forrás: Egyesült Államok Szövetségi Polgárvédelmi hatósága)

A Potomac folyó délkeleti oldalán, az Anacostia-Bolling Egyesített Bázis négy négyzetkilométerén tizenhétezren halnak meg – szinte mindenki, aki a Védelmi Hírszerző Ügynökség főhadiszállásán, a Fehér Ház Kommunikációs Ügynökségének főhadiszállásán, az Egyesült Államok Partiőrségének washingtoni állomásán, az elnöki helikopter hangárjában, valamint számos más, szigorúan őrzött és a nemzet biztonságát szolgáló szövetségi létesítményben dolgozik.[15] A Nemzetvédelmi Egyetemen a négyezer hallgató többsége halott vagy haldoklik. Van abban némi tragikus irónia, hogy a katonatisztek ezen az egyetemen (amelyet a Pentagon finanszíroz, és amelyet Amerika 200. születésnapján alapítottak) azt tanulják, hogyan használhatják világszerte az amerikai katonai taktikákat az Egyesült Államok nemzetbiztonsági fölényének megteremtése érdekében. Nem ez az egyetem az egyetlen katonai profilú felsőoktatási intézmény, amelyet az első nukleáris csapás megsemmisít. Azonnal megszűnik létezni az Eisenhower Nemzetbiztonsági és Erőforrás-stratégiai Iskola, a Nemzeti Háborús Főiskola, az Amerika-közi Védelmi Főiskola és az Afrikai Stratégiai Tanulmányok Központja. Az egész vízparti terület teljesen elpusztul a Buzzard Point Parktól a Szent Ágoston Episzkopális Templomig, a Navy Yard városrésztől a Frederick Douglass-emlékhídig.

Az emberek azért alkották meg a 20. században a nukleáris fegyvereket, hogy megmentsék a világot a gonosztól, és most, a 21. században ezek pusztítják majd el a világot.

Az egészet felégetik.

Pontos ismeretekkel rendelkezünk a robbanás tudományos hátteréről. A termonukleáris reakció két hőimpulzust generál.[16] Az első a másodperc töredékéig tart, majd következik a második, amely már több másodperces. Ez lobbantja lángra, és égeti el az emberi bőrt. Az elektromágneses impulzusok – EMP-k – némák; a fénynek és a röntgensugaraknak nincs hangja. Az ezután következő mennydörgésszerű robajt maga a robbanás okozza. A keletkező intenzív hő nagynyomású hullámot hoz létre, amely cunamiként tör ki az epicentrumból, és az erősen összenyomott levegő óriási fala a hangsebességnél gyorsabban halad. Embereket tarol le, vagy repít a levegőbe, megrepeszti a tüdőt és a dobhártyát, beszippantja, majd kiköpi az emberi testeket. „A nagy épületeket általában a légnyomásváltozás pusztítja el, míg az embereket és a tárgyakat, például a fákat és a villanyoszlopokat, a szél”, jegyzi meg egy levéltáros, aki megdöbbentő statisztikákat állít össze az Atomenergia Levéltár számára.[17]

Ahogy a nukleáris tűzgömb növekszik, a lökéshullám frontja katasztrofális pusztítást végez.[18] Buldózerként nyomul előre mintegy öt kilométerrel a tűz előtt.[19] Felgyorsul mögötte a levegő, és több száz kilométer/órás sebességű szél keletkezik, amely olyan gyors, hogy felfogni is képtelenség. 2012-ben a Sandy hurrikán hetvenmilliárd dolláros kárt okozott, és száznegyvenhét emberrel végzett, miközben a szél legnagyobb folyamatos sebessége nagyjából 130 kilométer/óra volt.[20] A Földön valaha mért legnagyobb, 407 kilométer/órás szélsebességet Ausztráliában, egy távoli meteorológiai állomáson regisztrálták. A washingtoni nukleáris robbanás hulláma elpusztít minden építményt, amely az útjába kerül. Az irodaházakat, lakóparkokat, műemlékeket, múzeumokat, parkolóházakat is beleértve azonnal szétroncsol fizikailag minden szerkezetet, amitől az összes szétesik és szétporlad. Amit a robbanás nem zúz össze, azt széttépi a dühöngő szél. Épületek és hidak omlanak le, daruk borulnak fel. Teniszlabdaként száguldanak a levegőben a kisebb tárgyak, mint a számítógépek vagy a betontéglák, de még az olyan nagyobbak is, mint a 18 kerekű kamionok és az emeletes turistabuszok.

A nukleáris tűzgolyó mindent felemészt a kezdeti 1800 méter sugarú körzetben, majd hőlégballon módjára felemelkedik. A föld felett lebeg, az emelkedés sebessége másodpercenként 75–90 méter.[21] Harmincöt másodperc után elkezd kialakulni az ikonikus gombafelhő. Hatalmas kalapja és szára az elhamvadt emberekből és a civilizáció törmelékeiből áll. Kezdetben vörös, aztán barnává, majd narancssárgává válik. Ezután lép fel a halálos fordított szívóhatás, amely a tárgyakat – autókat, embereket, villanyoszlopokat, közlekedési táblákat, parkolóórákat, acél tartógerendákat – beszippantja az égő pokol közepébe, ahol ezeket felemésztik a lángok.[22]

Hatvan másodpercnél tartunk.

A gomba feje és szára most már szürkésfehér. Nyolc, majd tizenhét kilométeres magasságba emelkedik.[23] Közben a kalap megnő; az átmérője eléri a tizenhét, majd a harmincöt, aztán az ötven kilométert, ahogy egyre nagyobb kiterjedésű tömegként gomolyog. Végül áttöri a troposzférát – magasabbra nyúlik a kereskedelmi repülőjáratok utazómagasságánál és annál a régiónál, amelyben a Föld időjárási jelenségeinek nagy része zajlik. Mindent elborít a Földre és lakóira visszazúduló radioaktív csapadék. Carl Sagan asztrofizikus évtizedekkel ezelőtt elhangzott figyelmeztetése szerint egy atombomba „radioaktív termékek boszorkányfőzetét hozza létre, amely ugyancsak bekerül a felhőbe”.[24]

Még két perc sem telt el a detonáció óta, de már egymilliónál is több ember halt meg, vagy haldoklik. Ekkor kezdődik az újabb pokol, amely más, mint a kezdeti tűzgolyó; ez egy megatűz. Egymás után robbannak fel ugyanis a gázvezetékek, amelyek óriási lángvágók vagy lángszórók módjára folyamatos tűzfolyamokat okádnak. Felrobbantak a gyúlékony anyagokat tartalmazó tartályok és a vegyi üzemek. A vízmelegítők és a kazánok őrlángjainak gyújtóhatása mindent lángra lobbant, ami még nem ég.[25] Az összedőlt épületekből óriási kemencék lesznek, és mindenütt élve elégetik az embereket.

A padlók és a tetők rései kéményként viselkednek. A tűzviharokból származó szén-dioxid lesüllyed és bekúszik a metró alagútjaiba, ahol megfojtja a szerelvények utasait. A pincékben és a föld alatt menedéket kereső emberek hánynak, görcsrohamok törnek rájuk, kómába esnek, és meghalnak. Akik a földfelszínen belenéznek a robbanásba, megvakulnak – sokszor még a detonációtól húsz kilométernyire is.[26]

Az epicentrum körüli 12 kilométeren belül, azaz a Pentagon körüli 24 kilométer átmérőjű körben (a „35 kilopascalos zónában”) egymásnak ütköznek az autók és a buszok. A nagy hőség megolvasztja az aszfaltozott utcákat, amelyek csapdába ejtik a túlélőket – mintha olvadt lávába vagy futóhomokba kerültek volna. Az orkánerejű szél a tüzek százaiból több ezer, több millió újabb tüzet gyújt. 15 kilométerrel távolabb a forró, égő hamutól és a szél által szállított lángoló törmeléktől újabb lángok lobbannak fel, amelyek aztán továbbgyűrűznek. Egész Washington egyetlen hatalmas tűzviharrá válik – gigantikus pokollá, amelyből hamarosan tűzből álló mezociklon képződik.

A nyolcadik vagy a kilencedik percben járunk.

Az epicentrumtól 16–20 kilométerre (a „7 kilopascalos zónában”) a túlélők sokkos állapotban, félholtakként vánszorognak. Nem tudják, mi történt, és kétségbeesetten menekülni próbálnak. Több tízezer embernek megreped a tüdeje. A fejük fölött repülő varjak, verebek, galambok lángra kapnak, és úgy hullanak az égből, mintha madáreső esne.[27] Nincs áram. Nincs telefonszolgáltatás. Nem működik a segélyhívó.

A bomba lokalizált elektromágneses impulzusától nem működik a rádió, az internet és a televízió. Az elektromos gyújtású autók még a robbanási zónán kívül eső több kilométeres körzetben sem indulnak el. A vízművek nem tudnak vizet pumpálni. A halálos sugárzással elárasztott egész terület tiltott zóna lesz az elsősegélynyújtók számára. A kevés túlélő csak napok múlva jön rá, hogy sohasem érkezik segítség.

Akiknek valahogyan sikerül megmenekülniük a kezdeti robbanás, a lökéshullám és a tűzvihar okozta haláltól, hirtelen rádöbbennek az atomháború alattomos igazságára: teljesen magukra vannak utalva. Craig Fugate, a Federal Emergency Management Agency (Szövetségi Vészhelyzetkezelő Ügynökség, FEMA) korábbi igazgatója szerint egyetlen reményük a túlélésre az, hogy kitalálják, hogyan lehetnek „önerőből túlélők”.[28] Ekkor kezdődik el a „harc az élelemért, a vízért, a létfenntartásért…”

Hogyan és miért tudnak az amerikai védelmi szakemberek ilyen sokat ezekről a szörnyű dolgokról – ráadásul ilyen pontosan? Honnan tud az Egyesült Államok kormánya ennyi tényt az atombomba hatásairól, miközben a közvélemény végig teljesen vak maradt? A válasz ugyanolyan groteszk, mint maguk a kérdések, ugyanis az amerikai kormány a második világháború vége óta eltelt sok-sok éven át különféle terveket készített, és próbált ki az Általános Nukleáris Háborúra – a nukleáris harmadik világháborúra, amely biztosan legalább kétmilliárd áldozatot követel majd.

A válasz pontosabb megismeréséhez több mint hatvan évet megyünk vissza az időben, egészen 1960 decemberéig, amikor az amerikai Stratégiai Légierő Parancsnokságán titkos találkozó zajlott.

I. RÉSZ

A KIBONTAKOZÁS (AVAGY HOGYAN JUTOTTUNK IDÁIG)

A Stratégiai Légierő Parancsnoksága főhadiszállásának föld alatti parancsnoki terme a „nagy táblával” (Forrás: Az Amerikai Légierő Történetének Kutatóintézete)

ELSŐ FEJEZET

Az Általános Nukleáris Háború szigorúan titkos terve

Nebraska állam, Offutt Légitámaszpont, a Stratégiai Légierő Parancsnokság főhadiszállása, 1960 decembere

Egy nap, nem is különösebben régen, összeült egy amerikai katonai vezetőkből álló csoport, hogy megosszanak egymással egy titkos tervet[1], amely a világ akkori hárommilliárd fős lakossága egyötödének, azaz hatszázmillió embernek a halálához vezetett volna.[2] A résztvevők között volt többek között:

Thomas S. Gates Jr., az Egyesült Államok védelmi minisztere,

James H. Douglas Jr., az Egyesült Államok védelmiminiszter-helyettese,

John H. Rubel, az Egyesült Államok Védelmi Kutatási és Műszaki Intézetének igazgatóhelyettese,

az Egyesített Vezérkar vezérkari főnökei,

Thomas S. Power tábornok, az Egyesült Államok Stratégiai Légierő Parancsnokságának parancsnoka,

George H. Decker, a hadsereg{1} főparancsnoka,

Arleigh A. Burke tábornok, a haditengerészet parancsnoka,

Thomas D. White tábornok, a légierő parancsnoka,

David M. Shoup tábornok, a tengerészgyalogság parancsnoka,

számos további magas rangú amerikai katonatiszt.[3]

A csoport egy föld alatti helyiségben gyűlt össze. A termet 45 méter hosszan több emelet magas falak övezték, és a második emelet magasságában kialakítottak egy üvegfalú, zárt erkélyt. Az asztalok tele voltak telefonokkal és térképekkel. Nagy térképtáblákkal. Egy teljes falat is térkép borított. A nebraskai Omahában a Stratégiai Légierő Parancsnokságnak főhadiszállása volt az a hely, ahonnan a tábornokok és az admirálisok a nukleáris háborút irányították volna, ha bekövetkezik. Így volt akkor, és így van most, 2024-ben is – csak éppen a föld alatti parancsnoki központot a 21. századi atomháború várható körülményeinek megfelelően korszerűsítették.

Mindaz, amit most megtudnak erről a találkozóról, első kézből származik egy olyan tanútól, John H. Rubeltől, az üzletemberből lett védelmi szakembertől, aki aznap ott volt a teremben.[4] 2008-ban, a nyolcvanas évei végén, néhány évvel a halála előtt Rubel egy rövid memoárban fedte fel az információkat. Miközben készült a halálra, összeszedte bátorságát, hogy kimondjon egy régóta elfojtott igazságot. Azt, hogy bűntudatot érzett, amiért részt vett egy ilyen tervben, a „sötétség szívében”, és sok évtizeden át hallgatott róla. Rubel azt írta, hogy ő ott egy „tömeges megsemmisítési tervnek” volt a részese – ezek az ő saját szavai.[5]

Aznap a nagy, nebraskai föld alatti bunkerben Rubel és a nukleáris háborút tervező társaság akkurátusan elrendezett, régimódi, összecsukható faszékeken foglalt helyet. Az első sorban a négycsillagos tábornokok ültek, hátrébb az egycsillagos tábornokok. Rubel, az Egyesült Államok Védelmi Kutatási és Mérnöki Intézetének akkori igazgatóhelyettese a második sorban kapott helyet.

A Stratégiai Légierő Parancsnokságának vezetője, Thomas S. Power tábornok jelzésére egy jelentéstevő lépett a színpadra. Ezután két segéd jelent meg, az egyik egy táblával, a másik egy mutatópálcával a kezében. Az első feladata az volt, hogy a táblázatok között lapozgasson, a másodiké, hogy rámutasson dolgokra. Power tábornok (tényleg ez volt a neve: erő, hatalom) elmagyarázta a hallgatóságának, hogy azt látják, ahogyan egy teljes körű nukleáris támadás zajlana a Szovjetunió ellen. Ezután előlépett két katonai pilóta, és megállt a csaknem ötvenméteres térképfal két végén; mindkettőnél volt egy-egy magas létra. A térkép a Szovjetuniót és Kínát (akkoriban a két országot együttesen kínai–szovjet blokknak nevezték), valamint a környező országokat ábrázolta.

Rubel így emlékezett vissza: „A két férfi ugyanabban a gyors tempóban mászott fel a magas létrára, és ugyanabban a pillanatban ért fel a tetejére.[6] Mindketten egy-egy piros szalag felé nyúltak, és láttuk, hogy ezek egy nagy átlátszó műanyag tekercset fognak össze.[7] Egyetlen mozdulattal kioldották a rögzítőcsomót a tekercsek végénél, mire a műanyag lapok – huss – lengeni kezdtek, végül ernyedten lógtak a térkép előtt.” A falon több száz apró, fekete jel lett látható, „a legtöbb Moszkva környékén”, és mindegyik egy-egy nukleáris robbanást jelképezett.

Power tábornok első jelentéstevője ezután ismertette az Egyesült Államok Szovjetunió elleni atomtámadásának tervét. A legelső hullámot olyan amerikai csapásmérő repülőgépek indítanák, amelyek a japán Okinawa közelében állomásozó repülőgép-hordozókról szállnának fel. A további támadások „egymás után, hullámokban” követik egymást. Minden Boeing B-52-es nagy hatótávolságú stratégiai bombázó több termonukleáris fegyvert hordoz a bombakamrájában, és valamennyi bomba teljesítménye ezerszerese a japán Hirosimára és Nagaszakira ledobott bombákénak. Rubel leírta, hogy miközben a jelentéstevő a támadások újabb hullámait ismertette, a létrán álló két férfi „újabb pár piros szalagokat oldott ki, mire újabb műanyag tekercsek nyíltak ki, és Moszkva egyre jobban eltűnt a műanyag lapok rétegein lévő apró jelek alatt”.

Rubel leírása szerint ő attól döbbent meg a legjobban, hogy „a terv összesen negyven megatonnát – megatonnát – irányzott elő csak Moszkvára, ami körülbelül négyezerszer nagyobb pusztító erő, mint a Hirosimára ledobott bombáé, és vélhetően húsz-harmincszorosa a szövetségesek által a második világháború több mint négy éve alatt mindkét hadszíntéren ledobott összes nem nukleáris bombáénak”. [8]

Ám ezen az 1960-as találkozón Rubel csak ült, és nem szólt semmit.

Egyetlen szót sem. Negyvennyolc évig hallgatott. A vallomás azonban figyelemre méltó – ez az első ismert eset, amikor a találkozó egyik résztvevője személyes részleteket mer felfedni mindarról, ami ott történt.[9] Olyan részleteket, amelyek elmondják a színtiszta igazságot mindenkinek, aki nem volt jelen abban a teremben: azt, hogy ez a tervezett nukleáris háború egyenlő lett volna a népirtással.

A pilóták lejöttek a létrákról, összecsukták, majd a hónuk alá vették őket, és távoztak.

Négyezerszer nagyobb robbanóerő,{2} mint a Hirosimára ledobott bombáé.

Mit jelent ez – és egyáltalán: képes-e az emberi elme maradéktalanul felfogni ekkora pusztítást?

Ám van, ami még ennél is fontosabb: meg tudja-e valaki állítani a tömeges megsemmisítés tervét, mielőtt mozgásba lendül?

JEGYZETEK

Szerzői jegyzet

[1] „Atomic Weapons Requirements Study for 1959 (SM 129-56),” Strategic Air Command, June 15, 1956 (Top Secret Restricted Data, Declassified August 26., 2014), NARA; „SIOP Briefing for Nixon Administration,” XPDRB-4236-69, National Security Council, Joint Chiefs of Staff, January 27., 1969, LANL-L. A kötetben további példák is szerepelnek.

[2] Interjú Andrew Webberrel; lásd még: dr. Peter Vincent Pry, „Surprise Attack: ICBMs and the Real Nuclear Threat,” Task Force on National and Homeland Security, October 31, 2020. – „A meglepetésszerű támadás a legvalószínűbb nukleáris forgatókönyv az Egyesült Államok sebezhetőségei, az ellenfelek stratégiai gondolkodásmódja és az amerikai stratégiai kultúra miatt, amely a nukleáris háborút, és különösen a meglepetésszerű nukleáris támadást »elképzelhetetlennek« tartja."

[3] „Admiral Charles A. Richard, Commander, U.S. Strategic Command, Holds a Press Briefing,” transcript, DoD, April 22, 2021. „Ballisztikus rakétákat hordozó tengeralattjáróink, válaszképességünk az interkontinentális csapásra, a hozzáállásunk, a politikánk, a működésünk – mindezek valószínűtlenné tették a derült égből villámcsapás lehetőségét. Már csak azért is elképzelhetetlen, mert valószínűleg nem működne.” – Könyvünk forgatókönyve abból indul ki, hogy a felsoroltak kudarcot vallanak, és mégis bekövetkezik a „derült égből villámcsapás”.

[4] Interjú Robert Kehlerrel.

Prológus – A földi pokol

[1]A nukleáris fegyverek ebben a forgatókönyvben szereplő hatásainak forrása: Samuel Glasstone, Philip J. Dolan, eds., The Effects of Nuclear Weapons, 3rd ed. (A nukleáris fegyverek hatása, Washington, DC: Department of Defense and Department of Energy [korábbi neve Atomic Energy Commission]), 1977. A 653 oldalas könyvet úgy is emlegetik, hogy „Department of the Army Pamphlet No. 50-3”. Az én példányomat a Los Alamos-i Nemzeti Laboratóriumban vásároltam, amikor 2021-ben ehhez a követhez végeztem kutatásokat. Adtak hozzá egy „nukleárisbomba-hatások komputert”, amelyet a Lovelace Biomedikai és Környezeti Kutatóintézet fejlesztett ki. Ez két egyszerű köralakú, fokozatbeosztással ellátott, egymáson elforgatható csúszka, amellyel a nukleáris bombák hatásairól lehet tájékozódni – például olyasmiről, hogy a nukleáris detonációtól mért távolság függvényében mikor lehet harmadfokú égésre számítani, ezért „bőrátültetés lehet szükséges”. A nukleáris bombák emberekre és városokra gyakorolt hatásait az 1945 augusztusában Hirosimára és Nagaszakira ledobott bombák adataiból állítottam össze. A Glasstone-ék könyvében található információkat eredetileg a védelmi minisztérium és az Atomenergia-bizottság adta közre az 1950-es években, amikor az atombombák robbanóerejét még az azonos hatású TNT kilotonnában megadott mennyiségével adták meg. Ezeket a fegyvereket úgy tervezték, hogy egész városokat pusztítsanak el. Az 1950-es években kifejlesztették a termonukleáris (hidrogén-) bombákat, amelyek esetenként több millió tonnás, azaz több megatonnás robbanóereje elegendő egész országok elpusztításához. Az eredeti kiadványt később kibővítették a Csendes-óceánon és az Egyesült Államokban végzett légköri kísérleti nukleáris robbantásokból szerzett adatokkal. A nukleáris fegyverek hatásairól általában és részletesen is többféleképpen lehet értekezni. Mint Glasstone írja: „A fegyverek hatásai természetükből adódóan nehezen mérhetők fel pontosan. Az eredményeket olyan körülmények alakítják, amelyeket még kísérleti körülmények között is nehéz, sőt néha lehetetlen befolyásolni, háborúban pedig teljességgel kiszámíthatatlanok.” A forgatókönyvhöz tehát a Glasstone-féle könyvből merítettem az adatokat, és azokból az információkból, amelyeket a tudósok évtizedek alatt szedtek össze. A forrásokat mindenütt feltüntetem – az adataim gyakran olyan szakemberektől származnak, akikkel interjút készítettem. Glasstone világossá teszi, hogy „két különböző felépítésű fegyver robbanóereje jelentősen eltérhet”. Egy napjainkból vett példa jól érzékelteti, mennyire pontatlanok lehetnek a nukleáris fegyverekre vonatkozó számok. A világ első termonukleáris bombájának (a „Szuper”) terveit Richard L. Garwin amerikai fizikus alkotta meg, akivel több interjút is készítettem a kötethez. Erről a fegyverről azt írják, hogy a robbanóereje 10,4 megatonna, de Garwin mindig 11 megatonnáról beszél – ez többször is megismétlődött a zoomos interjúkban –, és az Amerikai Fizikai Intézet fizikatörténettel foglalkozó munkatársa, David Zierler is 11 megatonnát említ (az erről szóló átirat elérhető az interneten). A könyvben maradok a 10,4 megatonnánál, nem azért, mert Garwinról azt feltételezem, hogy tévedett, hanem azért, mert ha a 11 megatonnát írtam volna, azzal biztosan számos korrekcióra kényszerülök. Ezzel nem a kíváncsi Google-felhasználóknak akarom kedvét szegni, hanem azt akarom hangsúlyozni, milyen sok a bizonytalanság a nukleáris fegyverek hatásai körül. „[Ezeket] a számokat úgy kell nézni, hogy közelítések, és nem határozott [adatok]”, mondja a nukleárisfegyver-történész, Alex Wellerstein. Hogy olvasóim képet kapjanak róla, milyenek lehetnek egy, a városukban lezajló nukleáris robbanás hatásai, azt javaslom, keressék fel a NUKEMAP-et (alexwellerstein.com). Ez egy interaktív térkép, amelynek a programját Wellerstein készítette el a Mapbox API segítségével a Glasstone-könyv titkosítás alól feloldott adatai alapján. Mint mondta: „[Ez] egy olyan 21. századi eszköz ritka esete, amely egy vitatott technológiáról szól, és az emberek erről alkotott véleménye jelentős mértékben eltér már a technikai dimenziók alapvető szintjén is.” A nukleáris robbanás további hatásairól lásd még: Harold L. Brode, „Fireball Phenomenology,” RAND Corporation, 1964; Office of Technology Assessment, The Effects of Nuclear War, May 1979; Theodore Postol, „Striving for Armageddon: The U.S. Nuclear Forces Modernization Program, Rising Tensions with Russia, and the Increasing Danger of a World Nuclear Catastrophe Symposium: The Dynamics of Possible Nuclear Extinction,” New York Academy of Medicine, February 28-March 1, 2015; Lynn Eden, Whole World on Fire: Organizations, Knowledge, and Nuclear Weapons Devastation (Ithaca, NY: Cornell University Press, 2004), ch. 1: „Complete Ruin”; Steven Starr, Lynn Eden, Theodore A. Postol, „What Would Happen If an 800-Kiloton Nuclear Warhead Detonated above Midtown Manhattan?” Bulletin of the Atomic Scientists, February 25., 2015.

[2] Theodore A. Postol, „Possible Fatalities from Superfires Following Nuclear Attacks in or Near Urban Areas,” in The Medical Implications of Nuclear War, eds. F. Solomon and R. Q. Marston (Washington, D.C.: National Academies Press, 1986), 15.

[3] Glasstone, Dolan, The Effects of Nuclear Weapons, 276.

[4] Glasstone, Dolan, The Effects of Nuclear Weapons, 38; Theodore Postol, „Striving for Armageddon: The U.S. Nuclear Forces Modernization Program, Rising Tensions with Russia, and the Increasing Danger of a World Nuclear Catastrophe Symposium: The Dynamics of Possible Nuclear Extinction,” New York Academy of Medicine, February 28-March 1, 2015, slide 12; interjú Ted Postollal.

[5] Glasstone, Dolan, The Effects of Nuclear Weapons, „Characteristics of the Blast Wave in Air,” 80–91.

[6] „Nuclear Weapons Blast Effects: Thermal Effects: Ignition Thresholds,” LANL, July 9., 2020; Glasstone, Dolan, The Effects of Nuclear Weapons, 277.

[7] Eden, Whole World on Fire, 25–36.

[8] A Pentagon felett a levegőben felrobbantott 1 MT-s bombára vonatkozó NUKEMAPS-számítások szerint ~500 ezren meghalnak, ~1 millió sebesült lesz, ebben a forgatókönyvben pedig az epicentrum körüli 40 kilométeres átmérőjű körben további 2,6 millió ember szenved harmadfokú égési sérüléseket, amelyek felénél amputációt kell(ene) végezni. Forgatókönyvünkben a halottak valószínűsíthető száma 1-2 millió.

[9] Eden, Whole World on Fire, 17.

[10] Toni Sandys, „Photos from the Washington Nationals’ 2023 Opening Day,” Washington PM, March 31., 2023.

[11] Office of Technology Assessment, The Effects of Nuclear War, 21. „Egy 1 megatonnás bombarobbanás epicentruma körül 8 kilométeres sugarú körben harmadfokú égési sérülések keletkeznek. Ha a testfelület 24 százaléka érintett – másodfokú égésnél a 30 százaléka –, akkor végzetes sokk alakulhat ki, és ekkor csak az azonnali szakszerű orvosi segítség segíthet. Hogy mennyire eltérhetnek a vélemények, ahhoz lásd „Nuclear Weapon Blast Effects,” (Thermal Effects: Ignition Thresholds) LANL, July 9., 2020, 12–14. Harmadfokú égés, 1 megatonna, 12 kilométer.

[12] R. D. Kearns et al., „Actionable, Revised (v.3), and Amplified American Burn Association Triage Tables for Mass Casualties: A Civilian Defense Guideline,” Journal of Burn Care & Research 41, no. 4 (July 3, 2020): 770–79.

[13] A katonai tudósokról lásd Office of Technology Assessment, The Effects ofNuclear War, table 2: „Summary of Effects, Immediate Deaths.” A polgári tudósokról lásd William Daugherty, Barbara Levi, Frank von Hippel, „Casualties Due to the Blast, Heat, and Radioactive Fallout from Various Hypothetical Nuclear Attacks on the United States,” National Academy of Sciences, 1986.

[14] „Mortuary Services in Civil Defense,” Technical Manual: TM-11-12, United States Civil Defense, 1956.

[15] A szerző látogatása az Anacostia-Bolling egyesített támaszpontnál.

[16] Glasstone, Dolan, The Effects of Nuclear Weapons, 277. Az impulzusok paraméterei a bombától függenek.

[17] A levéltáros az Atomenergia Levéltárban dolgozó Chris Griffith.

[18] Interjú Ted Postollal. Lásd még Steven Starr, Lynn Eden, Theodore A. Postol, „What Would Happen if an 800-Kiloton Nuclear Warhead Detonated above Midtown Manhattan?” Bulletin of the Atomic Scientists, February 25., 2015.

[19] Glasstone, Dolan, The Effects of Nuclear Weapons, 38.

[20] „Sandy Storm Surge & Wind Summary,” National Climate Report, NOAA, October 2012. The 253 mph wind was measured on Barrow Island, Australia, April 10., 1996.

[21] Glasstone, Dolan, The Effects of Nuclear Weapons, 27.

[22] Interjú Ted Postollal. Glasstone, Dolan, The Effects of Nuclear Weapons, 29, 82, 85.

[23] Glasstone, Dolan, The Effects of Nuclear Weapons, 28-33, table 2.12.

[24] Ehrlich et al., The Cold and the Dark, 9.

[25] Eden, Whole World on Fire, 25.

[26] Office of Technology Assessment, The Effects of Nuclear War, 21.

[27] Interjú Al O’Donnell-lel, aki kísérleti nukleáris robbanásoknál ennek tanúja volt.

[28] Interjú Craig Fugate-tel.

I. rész – A kibontakozás (avagy hogyan jutottunk idáig)

[1]„History of the Joint Strategic Target Planning Staff: Background and Preparation of SIOP-62,” History & Research Division, Headquarters Strategic Air Command. (Legbizalmasabb titoknak minősített, korlátozottan elérhető adat; a titkosítást 2007. február 13‑án oldották fel)

[2] Ellsberg, Végítéletgép (2018, Budapest, Athenaeum, Rácz Judit fordítása)

[3] Rubel, Doomsday delayed, 23–24.

[4] Uo., 24–30.

[5] Uo., 27.

[6] Uo., 24.

[7] Uo., 23.

[8] Uo.

[9] A találkozón elhangzottak nyilvánosságra kerüléséről lásd még: William Burr, ed., „The Creation of SIOP-62: More Evidence on the Origins of Overkill,” Electronic Briefing Book No. 130, NSA-GWU, July 13., 2004; Kaplan, The Wizards of Armageddon, 262–72; Ellsberg, Végítéletgép, 2–3.

{1} Az Egyesült Államok Hadserege csak az egyik a teljes haderő másik hat fegyverneme – a tengerészgyalogság, a haditengerészet, a légierő, az űrhaderő, a parti őrség és a nemzeti gárda – mellett. A hadsereghez tartozik a szárazföldi haderő zöme.

{2} A robbanóerő a hivatalos terminológiában energiahozam.