Copyright © Tatay Sándor jogutódai, 2025

Borító és illusztrációk © Szabó Imola Julianna, 2025

Hungarian edition © Ciceró Könyvstúdió, 2025

Hetedik kiadás

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Márton Zsófia

Tördelő: Kozári Imre

Korrektor: Varga Virág

ISBN 978-963-432-331-0

gabo.hu

facebook.com/ CiceroKonyvstudio

instagram.com/cicerokonyvstudio

A Ciceró Könyvstúdió könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Tartalom

1. JÓNÁS, A NAGY MEDVE

2. KIRÁLY ÉS MOLNÁRLEGÉNY

3. PÁSZTORTŰZ

4. KÉT FENEVAD

5. A KIRÁLY LUSTÁJA

6. VILLÁM

7. A ZSÁK ÉS A FOLTJA

8. BUJKÓ ÉS MUJKÓ

9. AZ ŐRSZEM

10. JOLÁNKA ELALSZIK

11. ELLENSÉG VAGY JÓBARÁT?

12. A HADITANÁCS

13. HAHÓ! BARÁT!

14. KINIZSI! KINIZSI!

15. A CSÁSZÁR FOGLYAI

16. KI NÉPEI VAGYTOK?

17. AZ ARANYKULCS

18. „JÓ MAGYARORSZÁGNAK CUDAR ÁLLAPOTJA”

19. „FUT A SZULTÁN VAD HADA”

20. HOLUBÁN „BÖLCS” TERVE

21. AKI MÁSNAK VERMET ÁS…

22. KINIZSI LEVELE

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

1.
JÓNÁS, A NAGY MEDVE

Állt az erdőben egy óriási tölgyfa. Éppen ott, ahol két magas hegyről csobogó két kicsi patak összefutott. Azért nőtt talán éppen ilyen nagyra, mert két patak öntözte gyökerét. Három ember nem ölelhette át a törzsét, nem lehetett hozzá hasonlót találni fenn a nagy hegyekben sem; ott lenn pedig, ahol meglassúdott a patak vize, olyan volt a sudár gyertyánfák és karcsú nyírfák között, mintha az erdők atyja lett volna. Ágait messze kinyújtotta, és útjából eltakarodtak a kisebb fák. Tisztes távolságban, csodálva körülállták, mint gyermekek a mesélő nagyapót.

Ez a nagy tölgy volt Kinizsi Pál kedves fája. Mint ez a fa az erdőben, olyan hatalmas, erős volt a fiatal Pál a legények között. De éppen olyan magános is volt. Apjának malmában három legény helyett dolgozott, de ha nem volt őrölnivaló, vagy ha elfogyott a víz a medencéből, mindjárt az erdőben termett kedvenc fájánál. Felkapaszkodott lombjai közé, és a legszélesebb ágon hanyatt dűlt. Tarkója alá tette kezét, és nézte az ágak között átkéklő eget. Nem olyan hely volt ez, ahol lustálkodni lehetett. Ha egy cseppet elszundít, tüstént lepottyan a földre. De Pál nem is lustálkodni jött ide, hanem hogy gondolatai szabadon szárnyalhassanak az erdő magányában. Gondolatban pedig bejárta a világot. Talpig vasba öltözött németekkel, kontyos törökökkel harcolt… Mindig az igazság oldalán, és mindig az igazság győzött. Ha számos csatában győz − így gondolta −, nagy hadvezér lesz, és teremt magának legyőzhetetlen sereget, melynek zászlójára ez lesz írva: Az igazságért! Mindenfelé hadba száll, ahol a hazugság és gonoszság gyűjt sereget. Mindenütt győz, és győzhetetlen serege lábhoz tett fegyverrel őrzi örökkön a békét és igazságot. A világ pedig boldog lesz akkor.

Ez járt eszében Pálnak azon a hajnalon is.

A malom közel volt az erdőhöz, és Pál kora tavasztól késő őszig kinn aludt a tornácon. E nagy napnak még alig közeledett a virradata. Az ezüstfényű telihold még korlátlan ura volt a tájnak, mikor Pál fájdalmas sírásra ébredt.

Az erdő hangjaihoz szokott füle tüstént megismerte, hogy kicsi őz sír az erdő mélyén. Az őz sírásánál nincs fájdalmasabb. Messziről éppen úgy hangzik, mintha kisgyermek jajgatna. Még a vadász szíve is megesik rajta, ha sírni hall egy megsebzett őzet.

Pál gyorsan felpattant ágyáról, hevenyében ruhát kapott magára, és sietve indult arrafelé, ahonnan a sírást hallotta. Sűrű bokrok között tört előre, majd dús lombú fák alatt futott, hova csak itt-ott tűzött be a napsugár. Háromszor is átugrotta a kanyargó patakot, de a sírás mintha még messzebbről hallatszott volna. Egyszerre aztán megszűnt egészen.

A kedvenc fájához ment ekkor, felugrott rá, és végigdűlt a vastag ágon.

Jól kivilágosodott már, mikor kedves tervezgetéseiben ismét az őzike sírása zavarta meg. És mintha most egészen közel hallatszott volna. Leugrott a fáról, s eliramodott a hang irányába. Alig futott száz lépést, amint két bokor ágait széthajtotta, egyszerre előtte volt az őzike. De nemcsak a kis őz, hanem egy hatalmas medve is.

Valaki tőrt vetett a nyírfásban, és a szegény őz belelépett. A félelmes medve pedig már fente a fogát, hogy a jó falatot elrabolja az orvvadász elől. Ha szabad lett volna az őz, nem érte volna el sohasem, de így védtelen állat állt előtte. A rettenetes állat nyalogatta szája szélét, éhes lehetett nagyon, mert Pál megjelenésére sem futott el.

Mit nekem egy fegyvertelen ember! − gondolta a medve, és két lábra ágaskodott, hogy előbb az emberrel végezzen. Mancsait széttárta, hogy halálosan összeszorítsa áldozatát. Mert mi kell egy ekkora medvének, hogy ártalmatlanná tegye az embert? Egy gyöngéd szorítás, vagy egy legyintés, s összecsuklik az tüstént, azt sem mondja: nyikk!

Csakhogy ez a medve Kinizsi Pállal állt szemben. Pál maga ugrott a mackó kitárt karjaiba, fejét az álla alá feszítette, s mielőtt az összecsukhatta volna mancsait, akkorát szorított a derekán, hogy egyszerre elernyedt minden tagja. Majd még egy barátságos ölelés, és a medve kiadta a lelkét. Amint Pál eleresztette, nagy huppanással esett a földre.

Az őzike egy pillanatra mozdulatlanná vált a különös esemény láttán. De amint Pál közeledett hozzá, ismét kétségbeesetten ugrándozni kezdett.

− No, nyughass, kis buta, még utóbb eltöröd a lábad. Ne félj tőlem! Ne félj, én nem bántalak. − Így csitítgatta Pál, míg kiszabadította. Egy pillanatra karjaiba vette a remegő kis jószágot, megsimogatta, aztán útjára bocsátotta.

Mint a villám, úgy húzott el a boldog kis állat a bokrok alatt.

A medvét pedig, amely bizony volt vagy kétmázsás, vállára vette, és fütyörészve indult vele lefelé a patak mentén.

Ennek a pataknak a vize hajtotta Kinizsiék malmát. Kicsi patak volt, de fürge. Gyorsan megtöltötte a vízgyűjtő medencét. Ritkán maradt víz nélkül az öreg molnár. Ahol az erdőből kifolyt a patak, ott volt a malom. Egy kiáltásnyira a falutól és még messzebb a magas dombra épült vártól.

A malomban Orsik néne volt az első, aki felkelt. Amint kivilágosodott, vékával a kezében kitipegett az udvarra a jó öregasszony. Egyetlen köhintésére sivalkodni kezdtek a kocák az ólban. Orsik néne előbb a tyúkokat eresztette ki. Ott tanyáztak a disznóól feletti kis padláson. Jó hely volt ez, mert itt a róka nem fért hozzájuk. Pedig sok róka volt erre, az erdőszélen. A kacsáknak, libáknak meg éppen az ól alá vájtak szállást, körös-körül jól kikövezték, hogy görény oda be ne hatolhasson.

Ha tolvaj vadállat próbált ehhez a kis erődítményhez közelíteni, a disznók tüstént elkezdtek röfögni, a libák gágogtak, a kacsák hápogtak, a tyúkok kotkodácsoltak s a kakas kukorékolt. A kutya erre ugatva rohant elő, és lett olyan ribillió, hogy a hegyek havas koronájáig meg sem állt a betyár ragadozó, ha ugyan el nem kapta a gyors lábú házőrző.

Orsik néne amint kinyitotta a tyúkól ajtaját, mint a fergeteg repült ki egyszerre a sok tyúk, csirke. Egyik-másik egyenest a kosarára szállt, és már szemezte is onnan az árpát.

− Hess, te szemtelen! − kiáltotta, és lesöpörte a tolakodókat. Előbb még a kacsákat is kiengedte,s meg a libákat, csak azután szórta szét közöttük a szemet. − Pizse, pizse, pizse! Buri, buri! Lili, lili! − Így kínálta őket, de nem is kellett azokat kínálni. Ettek, csípték egymást a jóféle eleségért. A kocákat is megetette, aztán a tornáchoz ment.

− Hé, legények! − kiáltott. − Palkó! Bujkó! Nem keltek fel tüstént! Hiszen mindjárt a hasatokra süt a nap.

− Áááááá! − olyanféle ásítás hallatszott, amit csacsibőgésnek is vélhetett volna valaki. De úgy, mintha pince mélyéről hallatszanék. Mert Bujkó hajnalban, mikor a madarak csicseregni kezdtek, dühösen bedugta fejét a párna alá. Így aztán a legyek sem csípték. Azt a rövid időt, ami még hátravolt Orsik néne ébresztő kiáltásáig, édes álomban töltötte.

A világ legaranyosabb asszonya lenne ez az Orsik néne − gondolta −, csak ne kiáltana minden reggel akkorát, hogy a párna alatt is harsog.

− No, mi lesz, mi lesz, legények?

Erre már felrepült a vánkos. Kócos, lompos fej jelent meg a tornácon. Olyan kócos volt, hogy csirizes tenyérrel sem lehetett volna jobban összekeverni a haját. Meg aztán szalmatörekkel is tele lett, mivelhogy a párna alatt puszta szalma volt.

− Itt csak egy legény van − kiáltott −, de az aztán a legjavából!

− Hát Palkó hol van már megint? − sírt-rítt Orsik néne. − Jaj, ez a legény! Tönkretesz az örökös aggódás érte.

Bujkó leballagott a lépcsőn, és ismét nagyot ásított.

− Ááá, hol járna? Biztosan kóborol megint az erdőben. Egész éjszakákat átvirraszt. Pedig jaj de jó dolog aludni, és úgyis olyan rövid az éjszaka.

− Neked rövid? Hiszen a tyúkokkal fekszel le.

− Hej, Orsik néne, az én szép hazámban, a magas felvidéken ilyenkor még javában alhatom. Ott háromszor is kukorékol a kakas, mire a nap felcammog a nagy hegyek tetejére. Itt meg csak „kukurikukuku”, aztán már süti is szegény Bujkó hasikáját.

Mivel könnyű szél kezdett lengedezni, Orsik néne hamar a kamrába ment, és babot hozott onnan. Egyik vékából a másikba öntözte nagy csörgéssel, a szél pedig elkapta belőle a szemetet, behintette vele a földet és Bujkó lábát is.

De Bujkó nem törődött vele, csak mesélt hazájáról, ahonnan el kellett menekülnie a garázdálkodó főurak elől. Mert olyanok voltak azok ott, mint valóságos kiskirályok. Nem volt ott maradása a szegény legénynek, ha nem akart rablók seregébe állni.

− Jól van, jól, csak hallgass már, te lusták királya!

− Lusták királya? − kapott a szón Bujkó. − Az nem vagyok. De a király lustája még lehetek. Tudja, Orsik néne, milyen nagyúri foglalkozás az? Nem kell ott mást tenni, csak aludni, aludni, aztán minden jóval etetik a lustát, és a királyi palota legszebb szobájában helyezik el.

− Éppen téged visznek a királyi palotába, te liszteszsák! − És tüstént rá is csapott Orsik néne barátságosan a hátára. − Hiszen csak úgy füstölsz a liszttől. No, gyerünk, gyerünk hamar munkára. Mindjárt itt lesznek a várúr gabonájával.

Elkullogott Bujkó a malombejáró felé, de bizony duzzogva.

− Eredj, Bujkó! Siess, Bujkó! Mindig csak ezt hallom. Megharagszom egyszer, aztán visszamegyek az én szép hazámba. Hallottam hírét, hogy Mátyás király leverte már a garázdálkodó urakat! − No, de ez csak szószaporítás volt. Itt nem hagyta volna a világért sem az öreg malmot és főképp kisebbik gazdáját: Kinizsi Pált.

Alighogy Bujkó eltakarodott, Orsik néne mély, félelmes brummogást hallott a háta mögött.

− Brumm-brumm!

Rémülten fordult meg. Hát ott állt Pál az óriási medvével. A kosár tüstént kiesett Orsik néne kezéből, és sikoltva kapott szívéhez.

− Jaj, így megijeszteni jó öreg dajkádat!

Pál nagyot kacagott. Olyan hatalmasat, csak úgy visszhangzott az erdő. De amilyen erős volt, amilyen jókedvű, olyan jó szíve is volt. Ledobta a medvét, és az öregasszonyhoz hajolt.

− No, ne haragudjék, Orsik néne! Máskor medve helyett kis madarat hozok magának, vagy földi szedret kosárkában.

Pál nagy nevetésére Bujkó is előjött megint, és meglátva a rettenetes állatot, összecsapta a kezét.

− Tyű, milyen hatalmas medvét hoztál, Palkó gazdám! Hiszen ez Jónás, a pásztorok réme… Hogy tudtál ezzel megbirkózni? − Odalépett, és kicsit reszkető kézzel bár, de megsimogatta a medve szőrét. Pál ebben a pillanatban csizmája orrával megmozdította az állatot, és még brummogott is. No, erre Bujkó úgy megijedt, hogy azon minutumban felszaladt a tyúkól létrájára. De ott elszégyellte magát, és lassan, óvatosan megint lemerészkedett.

− Ugye, nem élsz, mackó? Csak tréfálsz, ugye? Nem volna szép tőled, ha élnél, és rémisztgetnéd szegény Bujkót.

Mikor aztán látta, hogy a medve valóban nem mozdul, könyörögni kezdett Pálnak:

− Add nekem, Palkó gazdám, ezt a medvét. Ugye, nekem adod? Jaj de szép piros nyelve van!

− Minek ez neked, Bujkó?

− Jó puha derékaljat csinálok a bőréből. Jaj de jókat tudnék rajta aludni!

− No, jól van, a tiéd lehet! − hagyta rá Pál. − Csak vidd, és nyúzd meg.

Vitte volna szegény Bujkó, csakhogy meg sem tudta mozdítani. Végül is Pálnak kellett megfogni és bevinni a fészerbe, ahol este majd megnyúzhatják. Bujkó csak a farkát fogta, és mivel bolondos kedvű legény volt, maga költötte nótát mondott hozzá:

Nincs olyan nagy döglött medve,
melytől Bujkó megijedne.
Lehúzom a bundácskádat,
vetek vele puha ágyat.
Ugye, mackó,
nem haragszó?

A lábánál fogva felhúzták a gerendára két erős kötélen, aztán otthagyták. Bujkó ment a malomba, hogy megkenegesse zsírral a tengelyeket, mire a munka megkezdődik.

Pál pedig még visszalopózott egy időre Orsik nénéhez, aki ölében a kosárral válogatta a babot, és csendesen sírdogált.

− Ejnye, no, Orsik néne, miért sír? Csak nem bántottam meg azzal a medvével?

− Nem tudsz te engem megbántani, édes gyermekem. Csak éppen eszembe jutott, hogy ma húsz esztendeje törtek ránk azok az átkozott törökök.

− Mesélje el, Orsik néne, hogyan volt! − kérlelte Pál.

− Ej, te nagy gyerek, hányszor hallottad már.

− Csak még most az egyszer, Orsik néne… Szóval éjszaka volt…

− Hát igen − sóhajtott az öregasszony −, éjszaka volt és olyan sötét, hogy vágni lehetett. Jó apád nem volt itthon. A hegyeken túlra ment gyógyító füvecskéért, mert igen beteg voltál. Anyád, én és nénécskéd virrasztottunk az ágyad mellett. A mécs már kialudt, de azért mi csak ültünk a sötétben. Egyszerre csak vörös fény áradt be az ablakon. Kiszaladtunk az udvarra. Hát a falu már akkor széltében égett. Sikongást, jajveszékelést hallottunk és lópaták dobogását. A dobogás aztán egyre közeledett. Kezükben fáklyákkal török szpáhik jelentek meg ott, ahol az út a dombra ér… Mi hanyatt-homlok menekültünk a szobába.

− Lettem volna csak nagyobb, Orsik néne, levágtam volna mind a gaz pogányát.

− De olyan kicsi voltál, lelkecském, hogy a tenyerembe kaphattalak… úgy jöttek ránk, mint az áradat. Ijedtünkben elfelejtettük bezárni az ajtót, mégis úgy döntötték ránk. Jó anyád, nénécskéd a kezükbe került. Én veled az utolsó pillanatban kimenekültem az ablakon. Be az erdőbe! Könnyebben mozogtam még akkor. Nem is tudom, mi adott annyi erőt, ügyességet, hogy fel tudtam kapaszkodni veled arra a nagy tölgyfára. Tudod arra, amelyik a két patak összefolyásánál áll. Ott vártuk be a reggelt. A vadaktól való féltemben nem mertem leszállni veled, míg ki nem világosodott egészen. Apád kiabálására jöttünk elő. Édesanyádat akkor már megtalálták holtan az út mentén. Nénécskédet pedig, aki olyan szép volt, mint amilyen erős vagy te, nem láttuk soha többé.

Egy darabig mindketten hallgattak, aztán Orsik néne szólt megint:

− Ha egyszer katona leszel, fiam, és törökkel állsz szemben, ne feledd, amit meséltem!

Nem vették észre, hogy az öreg Kinizsi a tornácról hallgatta a mesét közepétől fogva. Most lejött döngő léptekkel.

− Hijnye, öreg bujtogató, hát még te is szítod a harci kedvet ebben a legényben? Hisz úgyis mindig a harc jár az eszében. Megtartottam neki a szép malmot. Szereztem volna neki takaros menyecskét. Mert bizony elkelne a fiatalasszony a háznál. De ennek sem malom, sem menyecske, csak a kard meg a paripa jár az eszében…

Az öreg molnár szigorú tekintélyt tartott a házban, de azért Pál most megkísérelt ellentmondani:

− Jó apám is vitézkedett valaha. Híres nagy Hunyadi János oldalán aprította a törököt, jobban sem kellett.

− Az más, fiam − szólt az öreg bajuszát pödörve. − Feleségem, lányom elrabolták tőlem, nem nyughattam, míg százszoros bosszút nem álltam.

− Hát nekem hogyan legyen nyugodalmam, apám, mikor én úgy érzem, minden meggyilkolt asszony édesanyám, minden elrabolt lány testvérhúgom. Egy életem, egy halálom. Nincs nyugtom, míg kardom össze nem mérem a törökkel.

Orsik néne megint sírva fakadt ezekre a kemény szavakra.

− Milyen szépen beszél a lelkem − zokogta. De maga Kinizsi is elérzékenyült. Könnyek kívánkoztak a szemébe az egykori kemény katonának. Ezen aztán el is röstelkedett.

− No, jól van, de ebből nem élünk meg. Mindjárt itt lesz az a maskara Titusz vitéz az uraság gabonájával, s addig még a szegényekét meg kell őrölnünk. Lám, megtelt az éjjel a vízgyűjtő… Rajta, Pál, Bujkó, munkára! Munkára!

Azzal a zsiliphez ment. A kis tavacskán, melybe a vizet gyűjtötték az őrléshez, akkor csillantak meg az első napsugarak, és fénylő szárnyú bogarak reppentek fel a tükréről. Az öreg molnár még bekiáltott a malomba:

− Hé, Bujkó, végeztél a zsírozással?

− Készen vagyok, kedves gazdám − kiáltott a legény −, indulhatunk!

A molnár felhúzta a zsilipet, a víz sebesen indult meg a mohától zöldellő vályúban, és nagy, tündöklő ívben ömlött a lapátos kerékre. A kerék pedig, mint valami álmából ébresztett nagy, lusta állat, morogva, kelletlenül megindult; Persze a reggeli mosdástól aztán egyre jobban felfrissült. Mire az öreg molnár otthagyta a zsilipet, már vidáman forgott.

Vele együtt életre kelt az egész malom. Búgott, dohogott, szinte mozgott belé a ház. A kőből faragott hatalmas kerekek zúzták-törték a rozsot, a zsákokba pedig ömlött a simára őrölt liszt, hogy a szegény asszonyok süthessenek kenyeret, és a szegény embereknek legyen mit vinni tarisznyájukban, ha dolgozni mennek az erdőbe-mezőre.

Fontos mesterség a molnármesterség. Talán a legfontosabb a világon, mert a kenyeret adja a dolgozó ember kezébe. Büszke is volt erre az öreg Kinizsi. Mikor két feltöltés között kiült a tornácra, és mögötte vidáman zakatolt a malom, nem cserélt volna magával a királlyal sem.

Csak az búsította, hogy ez a Palkó semmi kedvet sem érzett hozzá. De hát mit lehet tenni, ha csak a ló, a fegyver kell neki. No meg a mesék Hunyadi János hőstetteiről.

Még le sem fogyott a szegények gabonája, az úton már feltűnt a szekérsor. Parasztok hozták most is a gabonát, de most nem a saját jószántukból. Mellettük jött Titusz vitéz, hol a kardját villogtatta, hol korbácsát lobogtatta.

A parasztok rá sem néztek. Nem is szóltak hozzá, csak a tehenekhez:

− Hű-hó… nee!

Lassan, kelletlenül mozogtak a parasztok, még lassabban az igavonó állatok. Már ott voltak a malom udvarában, még mindig csak jobbra-balra tekingetett ember is, állat is. Mintha azt néznék, merre lehet egérutat nyerni.

− Na, gyerünk, gyerünk, ebadta hitvány parasztjai! − kiabált Titusz, a vár katonája. − Fegyverrel kell kényszeríteni őket, hogy beadják a dézsmát. − Majd a molnár felé fordult, aki éppen ballagott lefelé a tornácról. − Hé, molnár, készen van-e, amit tegnap idehoztunk?

− Készen is, meg nem is − felelt kimért hangon az öreg −, ahun van a hombárban a liszt, de van még gabona is a zsákokban.

− Persze, persze − pattogott a hetyke, piperkőc katona −, ti a parasztok csip-csup gabonáját őrlitek, mikor még az uraságé sincs készen.

− Azoknak is kell kenyér − szólt most Pál, aki előjött a nagy hangra a malomból.

− Bizony − erősítette a legelső paraszt −, hiszen úgyis mindent a várba hordunk. Semmi sem maradt otthon a családnak.

− Nem féltelek benneteket − förmedt rá Titusz a szekeresre −, a bőrötök alá is eldugjátok. No, gyerünk, gyerünk!

Azzal korbácsa hatalmasat csattant a paraszt hátán. A szegény öreg feljajdult bele.

Bujkó mindjárt gondolta, hogy ebből baj lesz, és megragadta Pál ingét.

− Ne bántsd, gazdám… maradj nyugton!

De Pált nem lehetett visszatartani. Az amúgy is fesledező ruhadarab Bujkó kezében maradt, és Pál odarontott a cifra legényhez.

− Mit gondolsz! Állat a paraszt, hogy korbáccsal ütöd? − Azzal, még mielőtt kardjához nyúlhatott volna, megragadta a kegyetlenkedőt, és a magasba emelte. − Csapj rá, öreg, az ostorral − kiáltott a parasztnak.

− Jaj, lelkem Palkóm, ereszd el! − jajgatott Orsik néne. De az öreg molnár is megijedt fia merészségétől.

− Tedd le, fiam, az uraság ilyesmiben nem ismer tréfát. Baj lesz ebből.

De a parasztot nem kellett sokat biztatni.

− Én biz rácsapok, ha addig élek is. − És már suhant is az ostor. Egymás után hármat vágott a cifra dolmányra. Pál meg csak biztatta:

− No még egyet! No még egyet!

Szégyen ide vagy oda, a nagy vitéz könyörgésre fogta a dolgot, keservesen jajgatott. Végre eleresztette a vasmarok. Akkor aztán nyakában a lába, futott, mint a nyúl. Az útról azért még visszakiáltott:

− Megállj, Kinizsi Pál, ezért meglakolsz! Lázadás volt ez az uraság ellen. Tudod, mi jár ezért? Karóba húznak, felnyársalnak, mint az erdélyi lázadókat.

Mondott az még többet is futtában, de tovább nem lehetett érteni, mert lába fürgébb volt, mint a nyelve. Mikor eltűnt a domb mögött, pillanatnyi némaság ült az udvarra, mert hiszen mindenki tudta, hogy nem tréfadolog ez.

− Mi lesz velünk? − kezdte megint a hangos sírást Orsik néne.

− Mi lesz velem? − rémült meg egyszerre a paraszt. Mert sokat meséltek még ebben az időben azokról, akiknek Erdélyben nehéz volt az iga, és sorsuk a kihegyezett karó meg az akasztófa lett.

− Ne félj, öreg − vigasztalta Pál −, lerakjuk a szekeredet, aztán mehetsz. Nem tudja már a vitéz, ki csapott rá a sok szekeres közül. Különben is elveszem én a kedvét a bosszúállástól… No, Bujkó, szaladj a padra, aztán egy-kettő, végezzünk.

A pad amolyan féltető alá vett emeletféle volt, ahonnan a gabonát a garatba öntötték. Bujkó felszaladt oda a döngő lépcsőn, Pál pedig szedte a tele zsákokat a kocsiról, mintha kis zacskók lettek volna, és szórta fel egymás után a padra. Szegény Bujkó alig bírta kapkodni.

− Ne olyan gyorsan, Palkó gazdám − kiáltott végre −, hisz megszakadok a munkában! − De Pál csak szórta fütyölve-dalolva. Nem telt bele fél óra, üres volt az összes szekér. Akinek volt itt valami lisztecskéje, az a szekerére tette, aztán megindultak a lomha tehenek, ökrök és szekereiken a szomorú parasztok.

2.
KIRÁLY ÉS MOLNÁRLEGÉNY

Amint a parasztok lisztjével végeztek, megállították egy kis időre a malmot, míg felkészítették az uraságét. De az öreg Kinizsi, amint lezárta a zsilipet, és megállt a malom, még mindig úgy érezte, mozog a föld a lába alatt. „Ejnye no, hát mi ez? Földrengés?… Nem, nem, biztosan lovascsapat közeledik.” Éppen mondani akarta, de Bujkó megelőzte.

Lelkendezve kiabált a padlásról:

− Nicsak, lovasok vágtatnak a réten át. Hű, mennyien vannak, egész sereg!

− Hadd lássam! − Pál is felkapaszkodott a lépcsőn, és látta valóban. Egyre többen vágtattak ki az erdőből, és lovaik lassítottak a réten.

− Vadászok lehetnek ezek − kiáltott most meg ő. − Apám, Orsik néne, nézzék csak a tornácról! Előjöttek már a solymárok is. Ebek egész falkára való. Valami nagy urak lehetnek azok ott a táncoló lovakon. Köztük egy asszonyszemély is hófehér paripán. Talán maga a király ez és fényes kísérete.

− Hogy volna a király − okoskodott Bujkó −, hiszen akkor látnánk csillogni a koronát a fején.

− Ostoba vagy, hát azt hiszed, a király mindig a fején hordja a koronáját? Lesodorná az ág az erdei vágtatásban.

− Én, ha király lennék, le nem venném a fejemről! − erősködött Bujkó. − Még éjszaka is benne aludnék.

No de ekkor már megjelent a dombon néhány csaholó kutya, azután gyors lovasok, élükön Mátyás király fővadásza lobogó, zöld köntösben.

A lovasok egyenesen a malom felé tartottak, s meg sem álltak, csak bent, az udvarban, éppen a tornác előtt. Bujkó és Pál hanyatt-homlok rohantak elébük. Előjött Orsik néne is, kezét törülgette. A fővadász, amint sikerült lecsillapítania táncoló lovát, hangosan szólt, mintha nagy tömegnek hirdetne valamit:

− Molnár, nagy ünneped lesz ma. Mátyás király és kísérete hozzád tér be egy kupa italra.

− Mátyás király? − ámuldoztak valamennyien. Orsik néne kétségbeesetten szaladt el, hogy valami szép ivóedényt keressen elő.

Aztán már rengett is megént a föld a lovak patái alatt, és a másik pillanatban bevágtatott Mátyás király. Jobbján nagy bajuszú öreg vitéz, balján hófehér lovon ragyogó szép lányka. Mögöttük nagyurak, vadászok serege. Íjászok, felhajtók, ebtartók, leghátul a solymárok, kik T alakú, hosszú boton tartották ragadozó madarukat.

− Jó reggelt, molnár − köszönt a király. − Jár-e a garat?

− Köszönöm, uram, a királynak, és köszönöm a népnek − felelt az öreg Kinizsi.

− No, vezérem, Magyar Balázs − szólt most Mátyás az öreg vitézhez −, mit gondolsz, mit ért ezen a molnár?