KOLLÁR BETTI

A VONZÁS SZÉPSÉGE

Kollár Betti: A vonzás szépsége

Copyright © 2021 by Kollár Betti

ISBN: 978-963-419- 953-3 (epub)

ISBN: 978-963-419- 954-0 (mobi)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Grafikai munka: Bakos Fanni

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Kristóf-Horváth Krisztina

Műfaj: romantikus

Máténak,

az én Rhettemnek

1. FEJEZET

Október 6., vasárnap

Idegesen gyűrögettem a szoknyám alját.

A társulat egyik tagja a színpadra lépve felszólított minket, hogy legyünk szívesek lenémítani vagy kikapcsolni a mobilunkat. Teljesen zavarba jöttem, amiért ez eddig eszembe se jutott, és kapkodva kihalásztam a telefonomat a táskámból. A kezem izzadt, ezért a mobil majdnem kicsusszant az ujjaim közül, de szerencsére az utolsó pillanatban sikerült megtartanom. Nem mertem oldalra pillantani, mert akkor szembesültem volna azzal, hogy Rhett bizony végignézte a bénázásomat, inkább csak sietve kikapcsoltam a telefont. Tekintetemet mereven a színpad elé eresztett bordó függönyre tapasztottam, mintha annyira érdekes lett volna a bársonynak tűnő anyaga vagy az enyhe hullámzása.

Ethan nem említette, hogy Rhett is jönni fog… Úgy rémlett, hogy tegnapelőtt, mikor lefoglaltam ezt a helyet, a mellettem lévő egyik széket még üresnek jelölték. Talán ez lehetett az utolsó két szabad hely. Lehet, hogy Rhett mást tervezett estére, aztán meggondolta magát, vagy változott a programja, és megvette az utolsó jegyet a darabra, ami történetesen pont mellém szólt. Azt is mondta, hogy nem számított rám, szóval felesleges lenne bármit is beleképzelnem a helyzetbe.

Tekintetem továbbsiklott a függönyön, majd önkéntelenül is Parist kezdtem keresni, hátha sikerül elkapnom a pillantását, és ez valahogy majd erőt ad nekem. A terem szerencsére nem volt túl nagy, maximum tíz-tizenöt sornyi szék lehetett, viszont miközben javában kerestem, a világítást fokozatosan elhalványították, majd lekapcsolták, így esélyem sem maradt.

A színpadon kigyúltak a fények és sorban megjelentek a szereplők, de egyelőre nem sikerült arra koncentrálnom, mi is zajlik ott. Zavartan elfordítottam a fejemet, és olyan érzésem támadt, mintha szégyellném magamat Rhett előtt. Felé sandítottam, arcát megvilágították a színpad fényei, figyelmét a színészekre irányította, és úgy tűnt, őt egyáltalán nem izgatja, hogy épp mellettem ül. Lehajtott fejjel az ölembe ejtett kezemet kezdtem vizslatni. Nem fehér ruhában kellett volna jönnöm! Nagyon bénán nézhetek ki, hiszen egyáltalán nem illik hozzám ez a szett! És mi nem passzolt még hozzám? Azon aggódni, hogy Rhett bénának tart a fehér ruhámban…

Na jó. Nagy levegő. Beszív és kifúj. Csak kicsit összezavarodtam, ez minden. Nem nézek ki hülyén. Jesszus, még senkinek sem volt rám ekkora hatással a jelenléte! Egyáltalán lehetséges ez? Itt ül valaki totál kukán, még csak felém se néz, én mégis úgy érzem, hogy teljesen a hatása alá kerültem.

Oké, össze kell szednem magam! Voltaképpen nincs is okom görcsösen szorongatni a ruhám anyagát és úgy izzadni, mint valami ló, de eleinte hiába próbáltam racionális szövegekkel lecsillapítani az idegeimet, egyszerűen nem ment. Valahogy muszáj lesz megnyugodnom. Hol van Ethan? Igen, ez az. Láttam, hogy ott áll a színpadon, és minden igyekezetemmel megpróbáltam rá fókuszálni. Először a fehér ingét és nyakába kötött, vicces pöttyös nyakkendőjét szúrtam ki, amit egy laza mozdulattal épp a vállára dobott. Onnantól fogva, hogy rá irányítottam a tekintetemet, szép lassan sikerült felvennem a fonalat. Kezdtem felfogni, hogy miről szól a darab, mit mond Ethan, és min kacarásznak a nézők. Már egészen kiegyensúlyozottá váltam, mikor Rhett váratlanul felnevetett.

Esküszöm az égre, hogy azelőtt soha, de tényleg soha nem hallottam őt tiszta szívből, jókedvűen nevetni. A gyomrom hatalmasat liftezett, felé kaptam a fejem, és csak néztem az arcát, mígnem arra lettem figyelmes, hogy én is mosolygok. A nevetése egészen elvarázsolt, talán pont azért, mert korábban egyáltalán nem volt hozzá szerencsém. Megtört a jég. Attól kezdve többnyire sikerült felengedve együtt kacagnom a közönséggel. Csodálattal bámultam a színészeket, főképp Ethant, és remekül mulattam a vígjáték történetén és eseményein.

A két felvonás közötti szünetben Rhett-tel együtt hagytuk el a termet, és léptünk ki az előtérben hömpölygő tömegbe, ahol egészen hamar beleütköztünk Parisbe és Raybe.

– Hé, Weath! – örvendezett Ray Rhett láttán. – Azt hittem, dolgozol.

– Mégsem volt rám szükség – vonta meg a vállát Rhett. Szóval így történt.

– Nocsak! És egymás mellé került a két utolsó pillanatban jegyet foglaló jómadár? – húzta fel a szemöldökét vigyorogva Paris.

– Sikerült az utolsó belépőt megvennem – mosolyodott el halványan Rhett.

Tehát így kerültünk egymás mellé.

– Hogy tetszik az előadás, Sere? – fordult felém Paris kíváncsian.

Az első húsz percből ugyan semmi sem maradt meg, de ezt eltitkolva a többiről azért még nyilatkozhattam.

– Odavagyok, meg vissza! – csaptam össze a kezem izgatottan. – Rég voltam már színházban. Nem is gondoltam, hogy ennyire élvezni fogom!

Rhett részéről elmaradt a lesajnáló horkantás.

– Ethan nagyon tehetséges – húzta ki magát büszkén Ray.

– Igen és tök klassz, hogy ehhez a társulathoz megfelelő végzettség nélkül is lehet csatlakozni – fonta karba Paris a kezét, majd ismét rám pillantott. – Kijössz velem a mosdóba?

– Persze – kaptam az alkalmon, hogy nemcsak szó szerint, hanem képletesen is könnyíthetek magamon, mivel kicsit elszabadulok Rhett mellől.

– Mi is menjünk? – villantott lehengerlő mosolyt Ray Rhettre, mire az stílusának megfelelően reagált.

– Ezt most kihagyom.

Ray csalódottságában úgy határozott, hogy akkor ő sem fog, míg mi nevetve távoztunk a mosdók irányába.

– Minden rendben? – kérdezte Paris, kicsit aggodalmas hangon.

– Persze – feleltem elbambulva, mikor már a WC előtt kanyargó sorban szobroztunk. – Miért?

Hihetetlennek tűnt, hogy a színházban első ránézésére legalább annyi férfi volt, mint nő, a másik helyiség előtt mégsem várakozott senki. Egy-egy férfi betévedt a kék színházi maszkkal díszített ajtón, majd hamar el is hagyták a helyiséget, a nekünk kijelölt mosdóval ellentétben, ahonnan legalább egy perce nem jött ki senki, a sorunk pedig meg sem mozdult.

– Tegnap mondtad, hogy nem vagytok valami jóban Rhett-tel.

– Azt mondtam, hogy nem kedvel – pontosítottam.

– És ez megváltozott tegnap óta? – ráncolta a szemöldökét Paris értetlenkedve.

– Nem tudom – vontam meg a vállamat finoman. – Nem hiszem. De amíg megtűr, addig nincs gond.

Így igaz. Nincs itt semmi probléma, csak kicsit elkapott a hév korábban.

– Csini vagy fehérben – dicsért meg. – Szakítás utáni változások?

– Olyasmi – kuncogtam. – Gondoltam, kipróbálok valami újat.

Persze egyelőre nem éreztem magam túl magabiztosnak abban a ruhában, de ezt nem igazán akartam megosztani senkivel.

– Helyes.

– Az is megfordult a fejemben, hogy levágatom a hajam.

– Valami izgalmas rövidre? – csillant fel Paris szeme.

– Inkább valami unalmas rövidre – haraptam be az alsó ajkam tétován, ő pedig elnevette magát.

– Egyszer felnyírtam féloldalt a hajam. Eleinte buli volt, de hamar eljutottam arra a pontra, hogy reggel és este is a gyorsabb hajnövekedésért imádkoztam – mesélte, amin persze jót mulattunk.

Egyenes, enyhén lenőtt, tejfölszőke haja jelenleg nagyjából a nyaka közepéig ért le hátul, míg elöl kicsivel hosszabbra volt hagyva, és mindkét oldalt a füle mögé igazította. Paris egyébként szűk fekete szoknyát és abba betűrt, világoskék hosszú ujjú blúzt, hozzá pedig kiegészítésképp nagy, de elegáns nyakláncot viselt.

– És mindezt egy szakítás miatt?

– Aha. Csak álltam a fürdőben összetörve, aztán gondoltam egyet, és már oda is volt a hajam fele – ingatta a fejét felidézve az emléket. – De ha te komolyan gondolod, szívesen elkísérünk. Van itt egy bevált szalon, ahova mi is járunk Cammel.

– Köszi. Azt hiszem, még alszom egyet rá – töprengtem hangosan.

Miután végre sikerült megjárnunk a mellékhelyiséget, visszatértünk a srácokhoz. Olyan sok idő eltelt a sorban állással, hogy máris felszólalt az előadás kezdetét jelző csengő, így utunk megint kettévált, és mindenki ment a saját helye felé. Rhett nem szólt semmit, és ez alkalommal én is úgy voltam vele, hogy jobb, ha nem jártatom feleslegesen a számat. Amúgy sem tudtam volna mit kitalálni. Még mindig feszélyezett egy kicsit a jelenléte, a belőle áradó megfejthetetlen energia, amely be-beszippantott engem, aztán egy jól irányzott mozdulattal maga alá gyűrt.

Még öt perc volt kezdésig, az emberek pedig folyamatosan özönlettek vissza, hogy elfoglalják helyüket. Azon gondolkoztam, hogy gyakorlatilag egészen azóta burokban éltem, mióta megérkeztem Traversitybe. Ace hamar a bűvkörébe vont, én pedig teljesen elvesztem benne. Nem foglalkoztam a körülöttem lévő emberekkel, folyamatosan Ace-szel lógtam, az ő társaságát kerestem, és ha nem vele voltam, akkor róla beszéltem, vagy épp ő járt a fejemben. Rajta kívül nem néztem meg magamnak igazán senkit, és különösebben nem is voltam kíváncsi senki másra. Voltaképpen Ace-központú lettem, akárcsak maga Ace. Ezért alakult úgy, hogy például Rhett-tel kapcsolatban egy csomó dolgot azóta tudtam meg vagy vettem észre, mióta Ace-szel szétmentünk. Kezdve, mondjuk, az olyan egyáltalán nem titkolt és jól észrevehető tulajdonságokkal, mint a szemének különleges, szürkéskék színe.

Azt mondják, az a legfontosabb, hogy egy kapcsolatban az ember jó irányba fejlődjön a másik mellett. Hát, az egyszer biztos, hogy én abszolút rossz irányba változtam. Önzőbb lettem, és a bizonytalanságom nemcsak hogy nem csökkent, még egyenesen növekedett is. Ahelyett, hogy kerestem volna, ki is vagyok én, csak arra találtam rá, aki Ace mellett vagyok. És ez a Sere nem igazán tetszett.

Viszont tegnap Paris, Cam, Ray, Ethan és persze kicsit Rhett mellett úgy éreztem, megint önmagam lehetek. Bár nem tudtam pontosan, mit is jelent ez, milyen is az igazi Sere valójában, de sokkal jobban és sokkal igazibbnak éreztem magam az elmúlt két napban. Ezt nem állt szándékomban elengedni. Azért költöztünk el anyával, hogy mindketten tiszta lappal kezdhessünk, ami az én esetemben azt jelentette, hogy rátaláljak önmagamra, feldolgozzam a történteket és továbblépjek. Ehelyett szőnyeg alá söpörtem az egész balesetet, és az Ace-szel való kapcsolatom meg az előítéleteim mögé rejtőzve menekültem a problémák és a valóság elől.

A terem ismét elsötétedett, a függöny felment, és az előadás ott folytatódott, ahol negyedórával ezelőtt abbamaradt. Ezúttal már sokkal jobban tudtam élvezni a műsort, de mivel továbbra is feszengtem picit, visszafogottabban nevettem a poénokon és az abszurd szituációkon. Egy óra elteltével, egy heves és kimerítő tapsvihart követően ismét kint álltunk az előtérben, a többiek elmondása alapján Ethanre várva.

– Sziasztok! – került elő néhány perc múlva, immáron egyszerű farmerben, szürke pólóban, kissé izzadtan és rekedten. Egyenként gratuláltunk neki, megöleltük és megpaskoltuk, ki-ki kedvére.

– Hogy tetszett az előadás, Sere? – érdeklődött elsőnek tőlem, felteszem, azért, mert négyünk közül én voltam az egyetlen, aki először látogatott el ide.

– Nem sok összehasonlítási alapom van, de jól szórakoztam! – biztosítottam.

– Ennek igazán örülök – mosolygott, majd a többiekhez fordult. – És köszönöm, hogy eljöttetek. Nektek hogy tetszett?

– Szellemesek és inspirálóak voltatok, mint mindig – vigyorgott Ray.

– A vígjátékokban vagy a legjobb – mutatta fel hüvelykujját Paris elismerően.

– Köszi, srácok! Majd még beszélünk, de most mennem kell, mert várnak a többiek – búcsúzkodott kedvesen, majd amilyen hirtelen jött, úgy el is tűnt a tömegben.

Mikor megérdeklődtem Paristől, hova siet ennyire, megtudtam, hogy ilyenkor összegyűlik a társulat, hogy megvitathassák az előadást, aztán beülnek valahova kiengedni a gőzt.

– No, fiúk-lányok! – torpant meg Paris, miután a színházból kiléptünk az utcára. – Nekem holnap suli és munka, szóval lépek.

– Dettó – csatlakozott hozzá Ray, és mire kettőt pislantottam, azok ketten köddé is váltak.

– Hát akkor… Én is megyek – öleltem át magamat kicsit dideregve, mert hiába hoztam blézert és viseltem vastagabb harisnyát, hűvös volt az október ehhez a szetthez. Oké, hogy kocsival jöttem, de arra nem gondoltam, hogyan fogok hazajutni. Talán hívnom kéne egy taxit…

– Elviszlek – süllyesztette kezét a nadrágzsebébe Rhett, és aprót biccentett, feltehetőleg abba az irányba, amerre parkolt.

– Köszi – szegtem le a fejemet. Nem akartam vitatkozni, plusz még fáztam is, szóval úgy voltam vele, ha már felajánlotta, illendő volna elfogadnom.

Elindult, én pedig néhány hosszabb lépéssel beértem, és a betonjárdát kezdtem vizslatni. Ahogy mellé értem, Rhett kibújt a zakójából, majd kérdés nélkül a hátamra terítette. A ruha még tartotta testének melegét, és kellemesen ölelt körbe. Rögtön megcsapott az illata, amire válaszként a szívem önálló akcióba kezdett. Egy újabb tétel kerülhetett azon listámra, amelyen az általam eddig egyáltalán nem észlelt jelenségek sorakoztak. Rhett friss szappanillata letisztult, kifinomult és elegáns volt. Fogalmam sincs, hogy ezeket a jelzőket szokás-e egy illatra használni, de ahogy illettek őrá, úgy az illatára is.

– Köszi! – hálálkodtam ismét, és megragadva a zakó ujját, belebújtam. Természetesen nagy volt rám, csak az ujjam hegye látszott ki belőle, ennek ellenére valahogy természetes érzést kölcsönzött. Rhett szerencsére nem parkolt messze, néhánypercnyi séta után meg is érkeztünk, majd beszálltunk a sötétkék kocsijába. Beindította a motort és egyúttal a fűtést is, mégis magamon hagytam a zakóját.

– Szóval, miért kerülsz? – kérdezte rám sem nézve. Jobbját az ülésem fejtámlájának támasztotta, és testével félig hátrafordult, hogy megfelelő szögben lásson a tolatáshoz.

– Én nem kerüllek! – szakadt ki belőlem a kissé erőteljes hazugság.

– Sosem láttalak még olyan fürgén szaladni, mint az előadás előtt – célzott a találkozásunkat követő kis menekülőtúrámra.

– Azért, mert még csak egy hónapja ismersz – tartottam fel az ujjamat bölcselkedő stílusban.

– Aha – húzta el a kezét, áttéve azt a sebváltóra, és kikanyarodott a parkolóhelyről.

A zárkózott reakciója engem is visszazökkentett a zavartságomba, így leengedtem a kezem, és az ujjaimat kezdtem tördelni. Ő megtette az első lépést. Megkérdezte, miért kerülöm, de én tagadtam, így hát annyiban hagyta. Nyilván nem fog faggatni, miután leráztam egy egyértelmű hazugsággal. Ha folytatni akartam a beszélgetést, nekem kellett lépnem.

– Nem arról van szó, hogy kerülnélek – kezdtem tétován, inkább a szélvédőn keresztül vizslatva az előttünk haladó kocsi hátsó lámpáját, mint hogy ránézzek. – Csak nem tudtam, hogyan kezeljem a helyzetet.

Közben eleredt az eső, és kövér vízcseppek terítették be a szélvédőt, így hát Rhett bekapcsolta az ablaktörlőt. A pici színházi táskámban sem esernyő, sem kabát nem lapult, így hálás voltam a fuvarért.

– Úgy beszélsz, mintha harminc év házasság után váltatok volna el – hallottam gúnyos hangját, és bár nem láttam, lelki szemeim előtt mégis megjelent a szokásos fintora.

– Megmondtad, hogy ez lesz.

– Azt mondtam, mi kerülünk majd el téged, és nem fordítva – vágta rá, és feltűnt, hogy rá nem jellemző módon mintha sértettség vegyült volna a hangjába, de jobbnak láttam inkább hallgatni a felfedezésemről.

– És el is kerültök – hagytam rá.

Rhett nem tudott mit felelni, ezért hallgatásba burkolózott.

Az eső tovább zuhogott, és akkor sem állt el, mikor megérkeztünk a házunkhoz. Az alsó szint ablakaiból világosság szűrődött ki, ami azt jelezte, hogy anya vagy ébren van még, vagy a kanapén szunyókál egy magazinnal az arcán.

– Köszi, hogy elhoztál – kezdtem kibújni a zakójából, de megfogta az anyagot, és szó nélkül visszahúzta a vállamra, mire a szívem, elárulva engem, megint hatalmasat dobbant.

Indulásunk óta most először felnéztem rá. Fejét mereven előrefelé tartotta, arcán megmagyarázhatatlan kifejezés ült. Úgy éreztem, mondani szeretne valamit, csak nem tud, vagy nem tudja, hogyan kezdjen hozzá, ezért a helyemen maradtam és vártam. Az esőcseppek koppanó hanggal landoltak a kocsi tetején, és csendesen csurogtak le az ablakokon. Rhett végül szó nélkül kiszállt a kocsiból, és a visszapillantó tükrön keresztül láttam, hogyan ráerős léptekkel a csomagtartóhoz megy. Kivett egy esernyőt, kinyitotta, és immáron annak takarásában kerülte meg az autót. Kinyitotta nekem az ajtót, és az esernyője alatt tettük meg a házunk bejáratához vezető utat. Az ajtó előtt álltunk meg, a fölöttünk lévő kis előtető miatt immáron esővédett helyen. Rhett leeresztette az esernyőt, de nem csukta össze, ami azt üzente, hogy nem tervez maradni.

Közel álltunk egymáshoz, így láthattam a haján csillogó vízcseppeket, egyik-másik útnak indult az arcán.

– Te sokkal furcsábban viselkedsz, mint én – jegyeztem meg, miközben tekintetem rátalált az övére.

– Ugyan miért?

– Kedves vagy, és beszédes – foglaltam össze röviden. Azt nem tettem hozzá, hogy udvarias, mert minden gúnyossága és távolságtartása ellenére roppant illedelmes volt.

– A dolgok változnak – válaszolta rejtélyesen, és bár furdalt a kíváncsiság, hogy miféle változásra számíthatok még, nem kezdtem olyan faggatózásba, ami úgysem vezetett volna sehova.

– Akkor mostantól tényleg barátok lehetünk? – eresztettem meg egy óvatos vigyort, és biztos voltam benne, hogy a szemem lelkesen csillog.

Rhett persze nem felelt. Feje fölé emelte egyszerű, sötétkék esernyőjét, majd kilépett a tető takarásából, és megindult a kertkapu irányába. Három lépéssel odébb azonban megtorpant a zuhogó esőben, és féloldalasan visszanézett.

– Ne is álmodj róla.

2. FEJEZET

Október 7., hétfő

– Milyen frizurát vághat neked Paulo? – érdeklődött a saját elmondása szerint argentin származású, barna bőrű, szőkés hajú férfi a fodrásznál, miután lenyomott egy székre.

– Valami rövidet – feleltem bénán, mire felemelte a fejét, és a szemben lévő tükörben összehúzott szemekkel bámult rám.

– Édesem, a „rövid” nagyjából százötven különböző frizurát jelenthet! – vizslatta a hajamat mögöttem állva. – Miért szeretnéd levágatni?

– Összetörték a szívét – sietett a válasszal Paris, aki a szomszéd székben ült vigyorogva, épp festéshez készülődve.

– Hát ez azért túlzás – ellenkeztem rögvest.

– Szerelmi bánathoz hajvágás dukál – értett egyet barátnőjével Cam a másik oldalamról.

– Ó, a szerelem! – kapott a fejéhez Paulo drámaian.

– Nem kell ez az álszent viselkedés. Tudjuk, hogy az ilyen hajvágás a kedvenced – nevetett Paris.

– Nem tagadom – mosolyodott el Paulo. – Mennyire legyen rövid?

– Mondjuk, ennyire? – mutattam közvetlenül a mellkasomra, a mellem fölött jó pár centivel. – Vállig érőnél hosszabb, de a mostaninál jóval rövidebb.

A tükörben alaposan megnéztem magamat. Szőke hajam (mivel mosás után nem fésültem meg) enyhén hullámosan omlott a vállamra, jobb oldalon elválasztva nagyjából a mellem alá ért. Kábé húsz centitől gondoltam megválni.

– A választék maradjon?

Jesszus, semmit sem tudtam a választékokról! Így állt a hajam, és kész. Kissé kétségbeesetten meredtem Paulóra, róla pedig a lányokra.

– Szerintem tedd középre – javasolta Paris a segítségemre sietve.

– És legyen hullámosabb – tette hozzá Cam.

Míg Paulo a hajamon dolgozott, a lányok elsztorizgattak róla, hogyan is ismerték meg őt és a szalonját. Kiderült, hogy Paris ominózus „házilag hajvágós” esete után hamar segítségre szorult, és így talált rá Paulóra, aki mindent megtett, hogy mentse a menthetőt. Camet már Paris hozta magával, valahogy úgy, ahogy most engem is. Mivel teljesen rábíztam magam a fodrász szakértelmére, míg vágta és szárította a hajam, elfordított a tükörtől, hogy meglepetésként érjen majd az eredmény.

– Készen van – simította el az utolsó tincset fél órával később, és elégedetten összecsapta a kezét.

– Hm – feleltem roppant értelmesen.

– Készen állsz? – ragadta meg a székem támláját.

– Azt hiszem – adtam meg a választ tétován, mire fürge mozdulattal elfordította a székemet 180 fokkal, így szembekerültem a tükörrel.

A látványtól egészen elképedtem. Az egyszer biztos, hogy sokkal igényesebben, nőiesebben és csinosabban festettem, mint a beavatkozás előtt. A hajam kicsivel a vállam alá ért, természetesen hullámos hatást keltett, a választékom pedig oldalról középre tevődött át.

– Hogy tetszik?

– Azta! – nyögtem.

– Szerintem tetszik neki – jegyezte meg Paris vidáman.

– Az nem kifejezés – bólogattam kábultan, ujjaimmal óvatosan tapogatva a frizurámat.

– Végeztél, kicsim? – hallottam meg egy ismerős hangot a hátam mögül, majd a tükörben megpillantottam Marcót, a tánctanárunkat.

– Marco! – pattantam fel a székből meglepetten.

– Sere! – üdvözölt kedvesen mosolyogva.

– Ismeritek egymást? – forgott Paris értetlenül, tekintetét köztünk járatva.

– Még mindig én tanítok táncot nálatok – forgatta a szemét Marco játékosan. – Tudnátok, ha ti, lusták egyszer eljönnétek.

– Vagy úgy – rakta össze a képet Cam, miközben én még mindig a hajamat tapogattam.

– Jól áll – dicsérte meg a tanár, kiszúrva apró zavaromat.

– Köszi. Szóval te meg Paulo… – kezdtem, majd Marco átölelte az újdonsült fodrászomat.

– A férjem vágta a hajadat – jelentette ki büszkén.

– A férjem tanított keringőzni – kontrázott Paulo.

– Kicsi a világ – mosolyogtam rájuk.

– De ez a város még kisebb – helyeselt Marco.

A sorsszerű találkozásunkat követően a lányokkal órára iszkoltunk, mivel tulajdonképpen tizenöt perces késésben voltunk. A hajvágás miatt kihagytam a délelőtti első előadásomat, mert a mai napon csak így értek rá a lányok, és mindenképp el szerettek volna kísérni. Na meg kihasználni az alkalmat, hogy ők is frizurát igazíttassanak.

Utálok késni. Illetlenségnek tartom félbeszakítani az órát, amivel abszolút nem tisztelem a tanárt, sem a hallgatótársaimat. Sietve szedtem a lépcsőfokokat, miközben szaporán vettem a levegőt. Basszus, ráadásul ennek a teremnek csak egy bejárata van, közvetlenül a katedra mellett, szemben a diáksereggel. A háromszáz fős előadó összes szempárja rám fog meredni, beleértve a tanár úrét is! Sietve végignéztem magamon. Tornacipőt viseltem, sötét farmert, fehér pólót, szürke, kapucnis felsőt és a legmelegebb dzsekimet, amit nemrégiben télikabátnak kiáltottam ki. Anya vette nekem, de sehol nem volt a többiek pufi és bélelt kabátjához képest.

Óvatosan bekopogtam az ajtón, majd benyitottam.

– Jó napot kívánok! Elnézést kérek a késésért! – mentegetőztem udvariasan, mire a tanár lemondóan legyintett.

– Üljön le!

Valószínűleg nem én voltam az egyetlen késő. Az első néhány késve érkezőt általában még elnézik a tanárok, elfogadják a helyzetet, aztán a következőknél már kifakadnak. Kiborul a bili, és nekilátnak kiselőadást tartani a késés általános jelenségéről és következményeiről. Aztán mikor kellő idő telt el, és úgy tűnik, több hallgató már nem jelenik meg, hirtelen betoppan egy újabb, olyan mértékű késéssel, amit már nem is érdemes megmagyarázni. Rájuk már csak legyintenek a tanárok, addigra feladják, és inkább nem is idegesítik magukat rajta.

Tekintetem fürgén cikázott a teremben, üres hely után kutatva, amikor észrevettem Rhettet az ötödik sor szélén. Pillantásunk összeakadt, ő pedig finom mozdulattal elvette a táskáját a mellette lévő székről, végül is kinyilvánítva, hogy odaülhetek. Nem is próbáltam leplezni, hogy ez váratlanul ért, inkább gyorsan feliszkoltam hozzá, és előtte átlépve, ledobtam magam a felszabadult helyre.

Nem szóltam semmit. Jobbnak láttam inkább csendben jegyzetelni egész óra alatt ahelyett, hogy a késésem után még hangos beszéddel is bontsam a rendet, és bosszantsam a tanárt (meg persze Rhettet).

Egy óra elteltével a tanár úr becsukta a könyvét, és elhagyta a termet, a diákok sokasága követte őt. Én is összeszedelődzködtem, de továbbra is csukva tartottam a számat, míg Rhett sötétbarna bőr válltáskájába illesztette kifogástalan állapotú, még véletlenül sem gyűrött könyvét és füzetét.

– Ne kímélj! – sóhajtott, és valahogy kicsit fáradtnak tűnt.

– Nem tudom, miről beszélsz – adtam az ártatlant és az értetlent egyszerre.

– A kitartó bámulásodról – állt fel, majd a kijárat felé indult, én meg persze követtem.

– Csak furcsállom, hogy itt vagy.

– Tavaly nem sikerült felvennem ezt a tárgyat – vonta meg a vállát, mikor kiléptünk a teremből.

– Nem rémlik, hogy az elmúlt négy órán láttalak volna itt – ráncoltam a szemöldököm, és csak miután kimondtam, döbbentem rá, hogy kissé számonkérően hangozhatott a kijelentésem.

– Pedig itt voltam.

Bakker.

– Komolyan? – Okosabb lenne tényleg befognom a számat.

– Igen – sandított rám, de nem látszott mérgesnek, sokkal inkább úgy festett, mint aki szórakoztatónak tartja, hogy egy hónapon át észre sem vettem. – Csak neked nem tűnt fel.

– Szóval te láttál engem, de nem is köszöntél oda? – próbáltam jobb ötlet híján áldozatként feltüntetni magamat.

– Köszönni – horkantott lesajnálóan. – Persze, hogy felhívjam magamra a figyelmedet.

– Most mégis magad mellé invitáltál – mutattam rá az ugyan aprócska, de lényeges változásra.

– Mint mondtam, a dolgok változnak – irányította tekintetét ismét a folyosón hömpölygő diákokra. – Ettél már?

– A-a – csóváltam a fejemet.

Két perccel később már az ebédlő sorában állunk, Rhett pedig kezében tartott táskájából épp előhúzta az azzal megegyező stílusú bőr pénztárcáját. Fekete farmert, fehér felsőt és sötétkék kardigánt viselt, ami valahogy kiemelte szemének színét. Maga elé engedett, így én előbb rendeltem és kaptam kézhez a sült krumplival körbepakolt csirkés szendvicsemet, amellyel kissé tanácstalanul álldogáltam a menza közepén.

– Mire vársz? Üljünk le – lépett el mellettem, majd egy szabad négyszemélyes asztalnál cuccolt le. Egymással szembe kerültünk, és míg ő nekilátott az evésnek, én a szalvétámat szorongatva kémleltem körbe.

– Wild nem jött ma suliba – jegyezte meg mindentudó hangsúllyal, de nem nézett fel.

– Akkor jó – nyugodtam meg, majd én is nekiláttam az ebédemnek.

Az kellett volna még, hogy jópofizva édes hármasban együnk, mint a régi szép időkben. Nyilván elhamarkodottan ítélkeztem. Rhettnek esze ágában nem volt ilyen helyzetbe hozni engem.

Ebéd közben nem sokat csevegtünk. Én meglehetősen rosszul éreztem magam, amiért gyakorlatilag négy héten keresztül nem tűnt fel, hogy van egy közös óránk, ezzel szemben ő szokás szerint a legkevésbé sem zavartatta magát, és csak az evésre koncentrált.

– Jaj, jut eszembe! – koppant a villám a tálcámon, mire felemelte a fejét, és a tányérján lévő étel helyett ezúttal kivételesen rám irányította tekintetét.

– Visszahoztam a zakódat – folytattam, előásva a táskámból a szépen összehajtogatott és zacskóba rejtett, valószínűleg mégis gyűrött darabot, majd átnyújtottam neki az asztal felett.

– Köszi. – Elvette, viszont úgy festett, furcsáll valamit.

– Bocs, hogy összehajtottam – kezdtem mentegetőzni a tisztaság- és rendmániája miatt. – De vigyáztam rá és becsomagoltam!

Úgy tűnt, igazat beszélt korábban, és tényleg komolyan gondolta, hogy változnak a dolgok, mert ezúttal érzelmek ültek ki az arcára. Vagy hát szóval hagyta az érzelmeinek, hogy előttem is kiüljenek az arcára. Nem öntötte őket szavakba, de azt olvastam le az arcáról, hogy értékelte, amiért törődtem azzal, ami számára fontos, tisztán tartottam a zakóját, és vigyáztam rá. Nem csekkolta, hogy egyben van-e (lehet, hogy a látvány elrontotta volna a háláját), csak eltette a táskájába, majd ismét rám nézett.

– És a pulcsim meg a gatyám?

– Milyen pulcsi meg gatya? – hökkentem meg, mert biztos voltam benne, hogy tegnap csak egy zakót terített rám.

– Egy hete magaddal ragadtad – adta meg egyszerűen a növekedő rejtély magyarázatát. Ó! Vagy úgy. Tényleg kölcsönadta a pulcsiját meg egy szabadidőnadrágot azon a csodálatos éjszakán, mikor Ace leitta magát, megpróbált megfektetni, azután, mikor ez nem jött össze, beérte valaki mással. Én meg ezen felbuzdulva ugyebár összehánytam Rhett mosdóját, és így kaptam meg az említett váltás ruhát, amit egészen őszintén fogalmam sincs, hova tettem.

– Ja, hogy az – bólogattam nagyban. – Épp… Mosom.

Rögtönzött hazugságom persze átlátszó volt, hiszen nem akárkivel álltam szemben.

– Elkutyultad, igaz? – sóhajtott lemondóan, hátradőlve a székében. Kezét karba fonta a mellkasa előtt.

– Ne haragudj! – szakadt ki belőlem a bocsánatkérés, mert kifogások helyett inkább őszinte szerettem volna lenni vele.

– Mindegy, amúgy sem használtam gyakran – legyintett végül, és mivel időközben mindketten befejeztük az evést, indulásra készen felállt.

Végeztünk, tehát ki-ki ment a saját útjára, így én magányosan végigültem a gazdaságpolitika-előadást, aztán a gazdaságtörténetet is. Ez utóbbi volt az az óra, amire Cage is járt, de persze szokás szerint nem volt sehol, és ha esetleg ott is lett volna, az sem számított volna valami sokat. Összességében a legnagyobb meglepetést a távolságtartása okozta (persze csak Rhett váratlan kedvessége után), hiszen vele voltam úgymond a legjobb viszonyban. A kezdetektől fogva barátságos volt velem, segítőkésznek meg nyitottnak bizonyult, és mindig meghallgatta az ügyes-bajos dolgaimat. Talán pont ez lehetett a baj. Már rég megelégelte a siránkozásaimat, és kapott az alkalmon, hogy megpattanjon…

Fél ötkor, nagyot sóhajtva hagytam el az előadótermet, majd fogtam magam és hazaballagtam. Odakint jócskán hűvös őszi idő uralkodott, és nemegyszer borzongtam meg útközben, ami arra engedett következtetni, hogy ideje lenne melegebben öltöznöm. Túlságosan el voltam kényeztetve az elmúlt időben, mert mindig kocsival meg motorral furikáztak mindenhova. Kaliforniában többnyire meleg volt, és nem is sétálgattam csak úgy, mégis ez az új érzés, mendegélni a jóleső friss levegőn, igazán tetszett. Azt a napot juttatta eszembe, mikor Rhett elvitt a Sepulture-tóhoz. Olyan békés volt ott az egész környezet, és valahogy nyugodtabbnak, kiegyensúlyozottabbnak éreztem magam. Talán meg kellene kérnem őt, hogy kiránduljunk egyet, mert még mindig nem jártam a hegyekbe vezető híres turistaútvonalakon, és nem voltam a kilátóknál sem. Plusz szívesen rábíztam volna magamat Mr. Weatherford túravezetőre.

Hazaérve belevetettem magamat a tanulásba, és nekikezdtem a holnapi környezetgazdaságtan-zh anyagának újraismétlésének. Már éppen nagyon belelendültem volna, mikor bekrepált az egerem. Minden szakértelmemet bevetve ki-be kapcsolgattam, újracsatlakoztattam, csapkodtam egy kicsit (mert az köztudottan mindig segít), de csak nem akart működni. Mivel vezeték nélküli egér, arra jutottam, lemerülhetett benne az elem, ezért a helyreállítását átmenetileg felfüggesztve inkább áttértem az érintőpad igénybevételére. Nagyjából félórányi szenvedés után azonban be kellett látnom, hogy már elszoktam a használatától, és egyébként is egyáltalán nem kényelmes egér nélkül görgetni, ezért stratégiát váltva inkább nekiláttam elemet keresni. A szobámban még mindig akadtak kipakolásra váró dobozok, és alapvetően pont olyan kupi volt, mint általában. Elem meg persze sehol. Lenyargaltam a földszintre, áttúrtam a konyhafiókokat, megnéztem minden kütyüt, hátha valamelyikből kirabolhatom az elemet, de nem találtam semmi hasznosat, így hát felhívtam anyát.

– Szia, szívem! – vette fel az ötödik csengetés után.

– Szia! Bocsi, hogy zavarlak munka közben! Nem tudod véletlenül, hogy van-e itthon szabad elemünk?

– Ó, a tévé távirányítójában lemerült a múltkor, gondoltam is rá, hogy venni kéne – újságolta.

– És vettél? – nevettem el magamat, előre sejtve a választ.

– Nem, bocsi. – Szinte láttam magam előtt, hogy somolygott.

– Jól van, akkor majd én – feleltem legyintve.

– Van egy jó kis elektronikai szaküzlet a városban. Kérlek, vegyél a távirányítóba is – búcsúzott.

Miután bontottuk a vonalat, csőfazonú szürke melegítőnadrágban, szürke, kapucnis pulcsiban felrángattam a dzsekimet, majd felcsaptam fejemre a baseballsapkámat, és már úton is voltam.

A szaküzlet Bob festékboltjának szomszédságában helyezkedett el, így könnyedén megtaláltam. Amikor benyitottam, megszólalt az ajtó feletti csengő, de senki nem állt a kasszánál, így hát a találékonyságomra támaszkodva indultam neki megkeresni az elemeket. Sikeresen meg is találtam őket a legszélső sorban, és épp két különböző márkát hasonlítottam össze, mikor két polc közötti résen keresztül észrevettem Cage-et, aki történetesen pont az én irányomba tartott. Nem tudom, mi ütött belém, de ijedtemben gyorsan leguggoltam, és megpróbáltam elemeket tartó áruházi vaspolccá átlényegülni. A fenébe! Hogy felejthettem el? Egyszer említette, hogy az elektronikai szaküzletben dolgozik, de teljesen kiment a fejemből! A homlokomba húztam a sapkám ellenzőjét, és összekuporodva próbáltam a kezemben tartott két elemre koncentrálni.

– Mi jót csinálsz odalent, Hamupipőke? – csendült a jókedvű hang felettem, mire szorosan behunytam a szemem, és egy sóhaj közepette tudomásul vettem, hogy nem vagyok képes ilyen gyorsan összeolvadni a polccal. Nem kellett volna kék sapkát vennem.

– Tanulmányozom az elemeket – egyenesedtem ki sebtében, de a tekintetét inkább elkerültem.

– Én a helyedben ezt választanám – bökött a bal kezemben tartott zöldes színű csomagra, én pedig, megfogadva a tanácsát, a fekete-pirosat sietve visszatettem a többi közé. – Mi a helyzet veled? Rég láttalak.

Olyan természetességgel beszélt, mintha a legutóbbi találkozásunk óta az égvilágon semmi nem történt volna. Talán az ő szemében nem is történt.

– Hallottam, hogy a fogadásotoknak annyi – folytatta, mivel nem válaszoltam. – Hogy vagy?

Óvatosan felpillantottam rá. A szokásos érdeklődő tekintetével nézett le rám, ezért inkább a sötétkék egyenpólójának bal mellrészén lévő piros logót vizslattam, amely Sal nevét hirdette, aki feltételezésem szerint (Bob esetéből kiindulva) az üzlet tulajdonosa lehet. Az S betű frappánsan villásdugóban végződött, Bobhoz hasonlóan, ahol a B szára egy ecsetet ábrázolt.

– Megvagyok, köszi – nyögtem ki végül. Talán túlreagáltam az egészet, ahogy Rhettnél is tettem. Ez az egy hét nem volt sok idő, és Cage talán nem is került engem, csak egyszerűen nem volt suliban.

– Sajnálom, hogy így alakultak a dolgok, bár nem fogom azt hazudni, hogy nem számítottam rá – nevetett fel kurtán.

– A szívünk mélyén mind tudtuk, hogy ez lesz a vége – kezdtem kissé feloldódni. – Vagy nem is olyan mélyen.

– Szóval mire kell az elem? – érdeklődött, mert valószínűleg jobbnak látta témát váltani, mint azt megvitatni, hogy Ace nem éppen hűséges típus.

– Lemerült, ami az egeremben volt – magyaráztam.

– És tölthető? – váltott ismerősből eladóvá.

– Dunsztom sincs – feleltem őszintén. – De egy normális elem sem akadt otthon, tölteni meg csomó idő.

– Tehát sürgős a dolog – kuncogott jól mulatva. – Akkor nem is tartalak fel. Szükséged van még valamire? – indult meg a pénztár felé.

– Nincs, köszi – követtem, majd átadtam neki a négy tölthető elemet tartalmazó pakkot, ő pedig beolvasta és megmondta az árát, amit egészen addig el is felejtettem megnézni.

Már épp nyújtottam a kártyámat, mikor megpillantottam egy akciós égősort a kassza melletti polcon. Zöldeskék, szürke és fehér gömbök váltakoztak sorban, és bár nem voltam az az égősoros típus, mégis eltöprengtem, hogy vennék egyet. Jobban belegondolva semmilyen dekoráció nem volt a szobámban, és egyáltalán nem rendeztem be otthonosra. Az egyetlen, amit addig érte tettem, az volt, hogy kifestettem. Az égősor színvilága illett a szobámba, passzolt a szürkéskék falhoz és a franciaágyam szürkés színű keretéhez.

– Tetszik? – emelte le nekem Cage, és a kezembe adta, hogy közelebbről is megszemlélhessem.

– Ami azt illeti, igen – vallottam be. – Kérek belőle kettőt.

– Elemes – jegyezte meg rám kacsintva.

– Ó! – esett le, mire is célzott ezzel. – Egy pillanat!

Az égősorokat letettem a pultra és gyorsan visszamentem még egy négyes csomag elemért. Mire visszatértem, Cage már beolvasta az égősort és duplán az elemeket, így fizetés után a két kisebb csomagot a kabátom zsebébe tuszkoltam, az égősoros dobozokat pedig a kezembe fogtam.

– Örülök, hogy erre jártál – mosolygott Cage, majd hozzátette: –, még ha el is bújtál előlem.

– Mi van? Én nem bújtam el! – hazudtam visszakézből.

– Hát persze – jelentek meg a nevetőráncok a szeme sarkában. – Aggódtam érted, de úgy látom, minden rendben veled.

– Aggódtál? – ismételtem meg kissé kételkedve, hiszen aki aggódik, az általában felkeres, nem pedig figyelmen kívül hagy.

– Igen. A buli másnapján el kellett utaznom, csak tegnap jöttem haza. Rhett mondta, hogy bujkálsz mindannyiunk elől.

– Én aztán nem bujkálok! – kötöttem az ebet a karóhoz, már meg sem lepődve, hogy ezek hárman mindent megbeszéltek a hátam mögött.

– Azt mesélte, hogy előle egyenesen elfutottál. Különlegesnek érzem magam, amiért csak a polc mögé rejtőztél ahelyett, hogy olajra léptél volna – mosolygott remekül szórakozva rajtam.

– Na, akkor tisztázzuk, hogy én nem rejtőzködtem előletek, és pláne nem menekültem el – tartottam fel az ujjamat.

– Rendben – emelte fel védekezően a kezét.

– Elnézést! Tudna nekem segíteni, fiatalember? – került elő egy tanácstalannak tűnő idős hölgy egy szén-monoxid-mérővel a kezében.

– Hogyne, máris megyek! – lépett ki a kassza mögül Cage, majd intett nekem egy utolsót. – Tényleg örültem neked!

3. FEJEZET

Október 9., szerda

– Az eszem megáll, komolyan! – sóhajtottam egy hatalmasat, mikor a szerdai filozófián Ace a világ legnagyobb természetességével tette le a seggét a mellettem levő székre.

– Hiányoztam? – nézett rám azzal a tipikus önelégült vigyorával.

Igazság szerint hiányzott, de eszem ágában nem volt megerősíteni benne, mennyire király arc is ő, és ezáltal növelni a már így is egészségtelen méretű egóját.

– Mint lónak a hátúszás – eresztettem meg egy szívélyes mosolyt, a nagymamám egyik kedvenc mondásával élve. A Rhett-tel és a többiekkel eltöltött hétvégém egészen elfeledtette velem, hogy Ace is a világon van, így most, hogy teljes valójában ott ült mellettem a szokásos szexi félmosolyával, kénytelen voltam visszazökkenni a valóságba.

– Hát itt vagyok. Rendelkezz velem! – tárta szét a karját, és mint mindig, most is elengedte a megjegyzésemet a füle mellett. Ez a szitu kísértetiesen emlékeztetett arra, mikor először ült mellém az ebédlőben, és arra kért, mondjam meg neki, miként tegyen.

– Nagyon szívesen – bólogattam. – Fogd magad, és válj köddé!

Akkor is valami ilyesmit mondtam neki, és a szívem mélyén valószínűleg mindkét esetben az ellenkezőjére vágytam. Nem akartam, hogy mellettem legyen, és haragudni akartam rá, mert könnyebb volt bunkó seggfejként kezelni, mint szembenézni azzal a sajnálatos ténnyel, hogy még mindig tetszik nekem.

– Nem hiszem, hogy ez menne – ingatta a fejét.

– Mert túl nagy az arcod?

– Meg mert nincs természetfeletti erőm – tette hozzá kiegészítésképpen.

– Akkor kezdjük valami könnyebbel – ajánlottam. – Ülj máshová!

– Ha zavar a jelenlétem, akkor még nincs minden veszve – közölte.

– Ezt a bölcsességet egy női lapban olvastad? – érdeklődtem.

– Voltaképpen igen – ismerte be. – A fodrásznál, ahova járok.

– Mielőtt belemerülnél a kis sztoridba, szólok, hogy nem érdekel.

– A pozitív és negatív érzelmek akármilyen töltetűek is, de érzelmek. A semlegesség viszont tényleg gond, de úgy látom, ott még nem tartasz – magyarázta komoly képpel.

Tényleg nem tartottam, pedig nagyon szerettem volna legalább semlegesnek látszani, ha már egyelőre nem sikerült úgy érezni magamat.

– És ez számodra annyit jelent, hogy hiba lenne feladnod, hisz még megtörhetsz? – próbáltam megfejteni a kis monológját.

– Nem épp megtörni akarlak – vigyorodott el ravaszkásan, én pedig elővettem a filozófia-tankönyvemet, és az asztalra csaptam, egészen véletlenül pont a kézfejére.

– Ó, bocsika! – emeltem fel a könyvet ártatlan képpel.

– Aú! – dörzsölgette fájó ujjait, de úgy láttam, azért még mindig jól szórakozik.

– Na, ide figyelj! – kezdtem neki, és a nyomaték kedvéért mélyen a szemébe néztem. – Ez a taktika eddig sem vált be, de azért most újra megpróbálom. Esélyed sincs! Érted? Fel tudod ezt fogni? Vagy szótagoljam? So-ha a bü-dös é-let-ben nem fo-gok le-fe-küd-ni ve-led.

– Tudom – felelte engem nézve. Őszintének tűnt, nem játszotta a nagy macsót, nem szövegelt feleslegesen, és ezzel sikerült megint a maga malmára hajtania a vizet.

– Akkor mit keresel még itt?

– Felvettem ezt az órát – vonta meg a vállát, de nem szakította meg a szemkontaktust.

– Itt, mellettem – pontosítottam, holott tudtam, elsőre is tisztán értette, mit kérdeztem.

– Oda ülök, ahova csak kedvem tartja.

– De minek fárasztasz? – eresztettem le a vállamat lemondóan.

– Mert bírlak – jött az újabb őszintének tűnő vallomás. Nem tudom, mire ment ki a játék, de ettől csak rosszabbul éreztem magamat.

– Ez a nagy terved? Hogy haverok leszünk? – rökönyödtem meg, hisz ha ilyen elképzelései voltak, akkor tényleg elment a maradék józan esze is.

– Ki tudja, majd kialakul – fordította el végre a fejét. – De nem fogok úgy tenni, mintha nem ismernélek, vagy ilyesmi. Bármit is vársz tőlem.

– Tehát, ha jól értem, ugyanúgy zaklatni fogsz, és perverz megjegyzéseket teszel, mint eddig, de csak feleannyira gondolod majd komolyan? – húztam össze a szemem az abszurd mondatom hallatán.

– Csak semmi perverzió – közölte, és valahogy egyszerre hangzott pajkosnak, mégis komolynak. Bármit is akartam reagálni erre, nem tettem, mert ekkor csukott szemmel felemelte kezét, és nyújtózott egy hatalmasat, mely mozdulatának következtében felcsúszott a pólója, rálátást engedve hasának alsó részére. Gyorsan elkaptam róla a tekintetemet, és hálás voltam behunyt szemének, amiért nem kaphatott rajta. Eszembe jutott a közös uszodázásunk, a félmeztelen teste és a tetkói, amikről azóta sem tudtam meg semmit. Aztán ezt az emléket felváltotta egy másik. Immáron a ködös tekintete jelent meg előttem, ahogy érzéketlen stílusban közölte: ha még adta volna nekem az úriembert, simán aláfeküdtem volna. Nyomasztó érzés áradt szét a mellkasomban a gondolatra, milyen megalázó helyzet volt ez számomra. Ettől persze megint bepipultam, és a hasával kapcsolatban immáron az lett az egyetlen vágyam, hogy jól gyomron vágjam.

Nem is értekeztünk tovább a témáról, ugyanis megérkezett a tanár úr, és mindketten nekiláttunk jegyzetelni. Az előadás közepe felé kicsit elveszítettem a fonalat, mert a tanár olyan sebesen váltogatta a diáit, mintha csak az lett volna a célja, hogy ezt a részt senki ne írhassa le. Kétségbeesetten doboltam a billentyűzeten, ugyanis a felsorolás utolsó két pontja hiányzott, és ez idegesített. Ace alig észrevehető mozdulattal kicsit felém fordította a füzetét, aminek lapján egyértelműen ott virított a kilences és tízes pont.

– Kösz – néztem le gyorsan, majd igyekeztem ismét tudomást sem venni róla.

Elsőre nem tudtam mire vélni a viselkedését, mostanra viszont már alaposan felbosszantott vele. Továbbra sem akart járni velem, nem jutott el arra a pontra, hogy esetleg a hiányom miatt meggondolja magát. Ráadásul a jelek szerint már megfektetni sem akart. Illetve akart, csak beletörődött, hogy ez nem fog összejönni ebben az életben. De akkor minek ez a látszatkedvesség és barátkozó stílus? Amíg volt alkalma meghódítani, addig esze ágában nem volt közel kerülni hozzám, vagy hátsó szándék nélkül mellém ülni és segíteni a jegyzetelésben. Most meg, hogy paff az egésznek, mégis jópofizik? Ki a fene tudja követni ennek a srácnak a logikáját?

– Na, ez viszont már tényleg túlzás! – jelentettem ki nem sokkal később, az ebédszünetben.

Én szépen rendeltem, majd leültem egy üres asztalhoz a tálcámmal, rajta a húsgombócos spagettimmel. Egy perccel később pedig a Nagy Ötös minden egyes tagja körülöttem csücsült, akárcsak a régi szép időkben. A változás csupán annyi volt, hogy Ace velem szemben trónolt, és onnan vigyorgott, míg Rhett ezúttal mellettem foglalt helyet, és nem az asztal lehető legtávolabbi pontján.

– Nem örülsz nekünk? – biggyesztette le az alsó ajkát Gaines szomorúan.

– Ez beugratós kérdés? – meredtem rá, mert számomra elég egyértelmű volt a válasz.

– Tetszik a hajad – jegyezte meg a másik oldalamról Cage derűsen, mire önkéntelenül is a kiengedett hajamhoz nyúltam. – A minap nem vettem észre, mert sapkában voltál.

– Köszi. Levágattam – közöltem az amúgy is nyilvánvalót.

– Nekem hosszabban jobban tetszett – jegyezte meg Ace, mintha kérdezte volna bárki is a véleményét.

– Ez esetben különösen örülök, hogy levágattam – reagáltam egyszerűen. Szinte zsigerből jöttek ezek a megjegyzések, Ace egyszerűen ezt váltotta ki belőlem.

Rhettre sandítottam, de ő csak evett szótlanul, nem foglalkozva sem a társalgásunkkal, sem a frizurámmal. Az a fojtogató érzés kerített hatalmába, hogy valójában az égvilágon semmi sem változott, hiszen ez a felállás pont ugyanolyan volt, mint azelőtt. Éppen ezért gyorsan belapátoltam az ebédemet, majd elköszönve tőlük, sietve elhagytam a terepet.

Nem tetszett ez. Megint olyanokkal voltam körülvéve, akiket nem érdekeltem igazából, akik nem törődtek velem, és akiket továbbra sem tudhattam a barátaimnak. Ugyanott találtam magam, ahonnan elindultam, és ahova nem terveztem visszatérni. Mintha csak egy undok időgép szándékosan visszarepített volna abba az időszakba, ahol a legkevésbé sem szerettem volna tartózkodni. Mégis a legjobban Rhett érdektelensége zavart. Túlságosan beleéltem magam a bimbódzó barátságunk érzésébe, és most jól pofán csapott, hogy ez sem volt örök életű.

Paris üzenete mentette meg a napomat (és erősített meg abban, hogy nem vettem részt időutazáson), amelyet gazdaságstatisztika alatt kaptam meg a csetcsoportunkban, amiben rajtam kívül ő és Cam volt benne.

Paris üzenete: Na, hogy szuperál az új frizura?

Sere üzenete: Kicsit szokatlan, de tetszik.

Paris üzenete: És nem vonzza a pasikat?

Sere üzenete: Most, hogy belegondolok, ez lehet az oka annak, hogy ma megint Ace-szel és a sleppjével ebédeltem…

Cam üzenete: Talán túl dögösre sikeredtél.

Ezen halkan felnevettem, amivel kiérdemeltem néhány furcsálló és rosszalló pillantást a körülöttem ülő hallgatótársaimtól.

Paris üzenete: A kis tigris még mindig nem adta fel?

Ezúttal jobban igyekeztem elnyomni a kitörőfélben lévő nevetésemet.

Sere üzenete: Ez egy jó sztori. Úgy fest, tudja, hogy már nincs esélye, de úgy van vele, hogy végül is lehetnénk barátfélék.

Cam üzenete: Mintha eddig nem pont ezt próbálta volna minden erejével elkerülni…

Sere üzenete: Hát ez az!

Paris üzenete: Van egy teóriám, csajok!

Cam üzenete: Halljuk!

Paris üzenete: A kis tigrisnek jobban bejön a mi Serénk, mint általában a lányok, de annyira azért mégsem, hogy normális párkapcsolatba kezdjen vele. Tudja, hogy elszúrta az egyetlen esélyét, ezért valamilyen szinten feladta a dolgot, viszont nem akarja, hogy Sere többé ne legyen a mindennapjainak része. Inkább haverkodik vele, és idővel (meg persze más lányok segítségével) kiheveri a dolgot.

Sere üzenete: Ez eszméletlenül romantikus. Szerintem mégis adok neki egy újabb esélyt.

Paris és Cam egysornyi sírva nevetős smiley-val reagálták le a gúnyos megszólalásomat, miközben én újraolvastam Paris elméletét. Összességében logikusnak tűnt, és illett is a képbe, egybevetve azokkal, amiket Ace most és szombaton a teraszomon mondott. Nem akartam olyan idióta lenni, hogy különlegesnek érezzem magam, amiért sikerült többet is kiváltanom belőle egyéjszakás kalandra szóló, szimpla vágynál. Tényleg nem szerettem volna ilyen lenni.

4. FEJEZET

Október 12., szombat

Szombat délután nem várt telefonhívás futott be egyenesen Rhett anyukájától, amit boldogan fogadtam, ugyanis aznap még semmit nem sikerült kezdenem magammal. Vagy tízig aludtam, utána egy órát csak fetrengtem az ágyban, és olyan krimisorozatokba kezdtem bele, amiket addig nem láttam. Aztán mivel azokhoz sem volt türelmem, összevissza tekergettem őket, többnek is belekezdtem az első részébe, míg végül teljesen elveszítettem a fonalat. Ekkor pizsamában levonultam reggelizni, aztán pedig tanulás címén a szobám különböző pontjain szó szerint csak nyüglődtem: az asztalomnál ülve, a fotelemben guggolva, az ágyon fekve és a földön hasalva.

– Ha esetleg ráérsz, volna itt egy esti program – tért rögtön a lényegre Diane.

– Csak mondja, hova menjek, én fogom a ruhát és indulok – ültem föl az ágyban, ahol eddig hanyatt fekve, a fejemet az oldalán lelógatva próbáltam elütni az időt a paplanom csavargatásával.

– Most nem kell a ruha, angyalom – érkezett a válasz. – Csak gyere a szalonba.

– Máris startolok! – ígértem, majd bontottuk a hívást, én pedig fürgén összeszedelődzködtem, és elnyargaltam a szóban forgó helyszínre.

– Ne haragudj, hogy ilyen hirtelen kértelek erre! – fogadott kissé bűnbánó arccal Diane.

– Emiatt ne fájjon a feje, mostanában amúgy sincs életem – legyintettem, majd körbenézve megint megcsapott az érzés, mennyire kilógok erről a tiszta és nagyon fehér helyről a farmerommal meg a sötét kabátommal. – Miről van szó?

– Lesz ma este egy rendezvény, amolyan összejövetel, amire a mi családunk is hivatalos – kezdte.

– Eddig világos – bólintottam, bár egyelőre nem tudtam, mi közöm is lehet ehhez az egészhez.

– Rhett nem szokott partnert hozni magával, de én szívesen látnálak köreinkben, ha esetleg van kedved csatlakozni.

– Rhett tud erről? – húztam össze a szemem gyanakodva, mert ha nem, akkor inkább passzoltam volna ezt a (számára igen kellemetlen) meglepetést.

– Igen, beszéltem vele – jelentette ki Diane.

– És beleegyezett? – hökkentem meg, hisz az utóbbi néhány alkalmat leszámítva Rhett sosem mutatkozott velem valami szívesen.

– Igen. Tudod, nem mindig rajong ezekért az estékért. Talán csak megörült, hogy nem kell egyedül helytállnia – vélekedett Diane.

– Szerintem a „megörült” kissé túlzás – dünnyögtem, hiszen Rhett három napja felém se nézett, és még soha nem lelkesedett pusztán a jelenlétem miatt. – Jól van, benne vagyok.

– Szuper! – csapta össze kezét lelkesen. – Van számodra egy ruhám.

– Álljon meg a menet! Ha bál lesz, miért nem hozhattam a múltkorit?

– Mert terveztem neked egy újat, amit sikerült is befejeznem – avatott be Diane.

– Tervezett egy ruhát? Nekem? – ismételtem meg, akár egy klassz papagáj.

– Igen. Megihlettél, ezért varrtam egy ruhát, hátha majd egyszer eljön az alkalom, amikor felveheted.

Meg sem mertem kérdezni, hogy ezt is ingyen nekem szándékozza-e adni, csak szó nélkül követtem őt a hátsó részlegre, melyhez érve azonnal megakadt a tekintetem A Ruhán.

– Ez eszméletlenül gyönyörű! – bukott ki belőlem, miközben szájtátva bámultam az említett darabra.

– Igazán? – mosolygott boldogan Diane.

– Nagyon szép – közelítettem meg óvatosan a kiállított csodát.

Persze Diane nem hagyott sok időt az ámulatra, betessékelt az öltözőfülkébe, beadta a darabot a hozzá passzoló melltartóval (igen, a sajátom nem volt jó), és nem sokkal később már harisnyában álltam a tükör előtt, rajtam az eszményi ruhakölteménnyel.

Alapvetően könnyű, selymes anyagból készült, két vékony pántja a vállamra simult, és összességében elég sokat engedett látni a mellkasomból és a hátamból, amihez nem igazán voltam hozzászokva. Első érzésre legszívesebben felkaptam volna egy kapucnis felsőt, tönkrevágva a megjelenésemet, és elszaladtam volna. Ám a színe… A színe minden kényelmetlenséget elfeledtetett velem. A felső része sötétkék, a földig érő szoknya alsó része pedig fehér, míg a két véglet közötti színek sorban a kék minden árnyalatában pompáztak. Mindent egybevetve tehát a felső sötétkék szépen, fokozatosan kivilágosodott, míg végül fehér nem lett. Miközben én teljesen letaglózva meredtem a tükörképemre, Diane már a hajamat vizslatta.

– Tetszik az új frizurád, illik hozzád – mosolygott rám.

– Köszönöm.

– Talán szerelmi bánat ért?

– Valami olyasmi – ismertem el. – Kellett a változás.

– Azóta legjobb barátok, hogy először találkoztak – sóhajtott nosztalgiázva Diane, feltehetőleg Ace-re és Rhettre célozva. – Hűségesebb és jobb barátot nem is kívánhatnék a fiamnak.

– Igen, barátnak bizonyára tényleg remek – értettem egyet fintorogva. – Várjunk csak! Honnan tudja, hogy Ace miatt van? – zökkentem ki a ruha okozta ámulatomból. Csak nem Rhett mesélt neki rólam?

– Korábban említetted, hogy együtt mentek a bálba – felelte kicsit megilletődve.

– Vagy úgy – tértem vissza a tükörképem csodálásához. Hát persze. Logikus, hogy nem Rhett-től származott az infó.

Diane nem mondott ezzel kapcsolatban egyebet, inkább a hajamra koncentrált. Először előkapott egy hajsütőt, és telerakta hullámokkal a tincseimet, majd csinált előre valami spéci fonatot. Kaptam egy gyönyörű fejdíszt is, amin a kis műanyag virágok mélykék és fehér színekben pompáztak. Ügyesen a fejemre igazgatta, a hajam alá rejtve azt a részt, amely azért felelt, hogy ne pottyanjon le onnan. Remekművét lazúrkék magas sarkú cipővel és egy nem mindennapi sminkkel toldotta meg. A szemhéjamat úgy festette ki, hogy a belső részen fehér színt alkalmazott, amit kifelé haladva szépen átvezetett kékbe. A számat semlegesebb színű, matt rúzzsal kente ki, én pedig a tükörképemet figyelve mindvégig azon méláztam, hogy soha nem éreztem még magamat ennyire szépnek.

– Rhett mindjárt itt van – pillantott elegáns karórájára Diane, majd talpra állított, és kitessékelt a szalonba.

Rhett valóban perceken belül befutott; karcsúsított, mélykék színű öltönyt viselt, hozzá illő mellénnyel és csokornyakkendővel, illetve fekete bőrcipővel. Annyira elegáns volt, hogy elakadt a szavam, sőt konkrétan én magam is lefagytam.

– Sziasztok! – köszönt, majd puszit nyomott édesanyja arcára.

– Rhett! Remekül festesz! – dicsérte fiát Diane.

– Te is, anya – viszonozta a bókot Rhett, nekem pedig csak ekkor esett le, hogy Diane már ki van öltözve a partira. A legutóbbi hétköznapon is annyira elegánsan festett, hogy fel sem merült bennem: ez már az estélyre választott szerelése lehet. Bordó selyemruhát viselt, ami rásimult karcsú alakjára, szabadon hagyva a dekoltázsát és a hátát. Sötétbarna haját tarkójánál szoros kontyba fogta, száját matt vörösre rúzsozta, és egész lényéből áradt az elegancia. Ahogy elnéztem anyát és fiát egymás mellett állva, arra gondoltam, hogy le se tagadhatnák a rokoni kötelékeiket.

– Köszönöm, szívem.

– Vele mit csináltál? Csak most avattad be a részletekbe, vagy mitől van így kővé dermedve? – meredt rám Rhett, és arra eszméltem, hogy túl régóta bámulom őt.

Diane jelentőségteljes kuncogást hallatott, mire sietve magamhoz tértem.

– Jól vagyok!

– Menjetek nyugodtan! Apád is hamarosan itt lesz értem – simította meg fia arcát Diane mosolyogva, Rhett pedig bólintott, majd a karját nyújtotta.

Először fogalmam nem volt, mit akarhat, aztán mikor leesett, belekaroltam és hagytam, hogy kivezessen a szalonból.

– Jól nézel ki – böktem ki végül, a boltból kilépve. Rhett ekkor a hátamra terített egy elegáns kabátot, amit Diane nyomott a kezébe még odabent. Nyilván nem hagyhatta, hogy a dzsekimet vegyem fel ehhez a gyönyörű ruhához.

– Te is jól nézel ki – nyitotta ki előttem az ismeretlen fekete kocsi hátsó ajtaját. A kijelentése pont úgy hangzott, mintha csak illemből viszonozná a bókot. Vonakodva szálltam be, és csalódottságot éreztem, amiért egyáltalán nem ájult el a ruhámtól, vagy épp tőlem, velem ellentétben, aki mind a saját, mind az ő megjelenéséért eléggé odavoltam.

– Jó estét, hölgyem! – akadt össze a tekintetem a visszapillantón keresztül rám néző sofőrével.

– Jó estét! – feleltem végül.

Rhett megkerülte a kocsit, és miután beült mellém, elindultunk.

– Miért van sofőrünk? – suttogtam.

– Az ilyen estéken ez így szokás – avatott be.

– Tényleg jól nézel ki – mértem végig újból.

– Úgy hajtogatod ezt, mintha amúgy sose néznék ki jól. Nem vagyok biztos benne, hogy bókolsz vagy sértegetsz – pillantott rám, és szemében megcsillantak a mellettünk elsuhanó városi fények.

– Én sem – mentem végül bele a játékba, mert nem éreztem magamban elég erőt ahhoz, hogy komolyan megosszam vele, mennyire jól is áll neki az az öltöny.

Néhány percen belül megérkeztünk, és ahogy kipillantottam az ablakon, egy hatalmas, kivilágított épületet láttam, amiről halványlila dunsztom sem volt, hogy micsoda. Két emelet magasra nyúlt, falait világosbarna burkolat borította, és a bejárathoz felvezető lépcsők előtt négy termetes kőoszlopot számoltam meg.

Rhett, miután kiszállt, átsétált az én oldalamra, és kitárta az ajtót, majd karját nyújtva kisegített, de mikor már kint voltam, akkor sem engedett el. Karomat finoman a sajátja köré vonta, így ismét belékarolva találtam magam. Cseppet sem bántam, mert meglehetősen instabilnak éreztem a járásom a magas sarkúban.

– Hol vagyunk? – érdeklődtem halkan, miközben nekiindultunk a hosszú lépcsősornak.

– Ez a város új történeti múzeuma. Ma avatják fel, ezért a gála – magyarázta Rhett.

– Tudom, egy kicsit későn kérdezem, de mi köze ehhez a családodnak? – néztem fel rá kíváncsian.

– Az édesapám a polgármester – mondta ki a világ legnagyobb természetességével a számomra viszont igencsak megdöbbentő szavakat.

– A városé? – lepődtem meg olyannyira, hogy el is botlottam az egyik lépcsőfokban.

Rhett fürgén a derekamhoz nyúlt és megtámasztott.

– Igen – hagyta figyelmen kívül a kérdésem butaságát, és amilyen fürgén elkapott, olyan gyorsan el is elengedett.

– Hát én erről nem tudtam! – mondtam ki őszintén, tátott szájjal és elkerekedett szemekkel.

– Veszem észre – jelent meg egy halvány mosoly az arcán.

Kezdett összeállni a kép. A nagy házuk, az a néhány célzás a vagyonukra és befolyásukra, azonkívül ahogy anyukája elterelte a témát, mikor a férje állásáról kérdeztem. Világossá vált, mi dolga itt a Weatherford családnak.

Beléptünk a hatalmas múzeum egyik kitárt, kétszárnyú ajtaján, majd Rhett illedelmesen elvette a kabátomat, és lepasszolta valakinek, aki bizonyára az ilyen ruhadarabok összegyűjtésével foglalkozott.

– Archie! – került elő odabent egy idősebb úr, majd kezet fogott Rhett-tel.

– Nagyapa – mosolygott rá kedvesen Rhett.

Egyelőre nem kontárkodtam közbe, nem érdeklődtem meg egyiküktől sem, miért nevezte a nagypapája Archie-nak az unokáját. Épp elég sokként ért ez a polgármesteres dolog.

– A barátnőddel jöttél? – pillantott rám az ősz férfi mosolyogva.

– Csak egy barátommal – pontosított Rhett.

Ez volt az első alkalom, hogy a barátjának nevezett. Azt hiszem, az állam hangosan koppant a tökéletes márványpadlón, és kíváncsi lettem, vajon hány meglepetésben lesz még részem az este folyamán. Fülig érő vigyorral vettem tudomásul, hogy Rhett tényleg a barátjának nevezett.

– Jó estét kívánok! Serenity Cora vagyok – hadartam illedelmesen, és kicsit zavarban éreztem magamat a férfi előtt. Talán az lehetett az oka, hogy Rhett egy újabb rokonával ismerkedtem meg, vagy csak kicsit betojtam az erőteljes kisugárzásától.