Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

ELSŐ KÖTET

TÁJÉKOZTATÓ

II. Nagy urakról én nem írok - Mátyás király adomája a csóri csukáról - Veszprém vármegye Bakonya - Nyolc puszta vára és három eleven vára - Ó-Palota, Csesznek, Bakony-Újvár, Vár-Palota, Esseghvár, Nagy-Vázsonykő, Döbrönte, Csékút, Nagy-Somlyóvár - Kisfaludy Sándor emlékezései - Móré László, Túry György, Gyulaffy László - Zala vármegye Bakony erdeje - A Balatonra néző hegyoldalakat nem tartom Bakonynak - Az én szülőfalumban nem volt fa - Az őserdő, ahogy én láttam

A VIRTUS

II. A nemesi pártok - Deák Ferenc pártja - A pártjelszavak - Mire kellett a Prímás sok pénze? - Deák pártja nagyobb volt, mégis gyöngébb volt - A pártok tanyái - Bevonulnak a nemesek - A főispáni konferencia - A régi vármegyeház - Ott kezdődik közéleti pályám

III. A Szent Lélek segítségül hívása - Mit énekel a nemes ember, ha szíve szerint énekel? Az eskük könyve - Régi eskü, új eskü - A nemzet pártján levő nemesség kint szorul - Fodor Mihály nemes atyánkfia - Birkózó adomája - Bosszúra hívja föl a kint szorult nemességet. - A labancok táborhelye s lakomájuk készülése - Irtóztató rombolás - Bosszút liheg a csúffá tett győzedelmes tábor

IV. A szűrdolmány - Verner uram vendéglője - Az ellenség megrohanja - Apám és Csörgey Ferkó - A muzsikus cigányok veszedelme - A halálos dulakodás - Verner uram tanácsa - Miért nem menekült apám? - Csörgey Ferkó eltűnt, apám maga maradt

V. A hadizsákmány - Apám menekülési terve - Nem sikerül - Südit megragadja és védő pajzsként használja - Apám elkeseredik - Ott terem a segítség - Verner uram siralmas helyzete - A rettenetes Csörgey Ferkó - Békesség lett - A kis Verner-lány hozta a segítséget - A Bakonyon túli nemesség tanyája - Mi történt ott? - Vámosi Saáry Gergely

A SZENTGÁLI NEMZETES ASSZONY

A FARAGÓ BÉRES

BORONYA HALÁLA

ATYAFILÁTOGATÁS

ÜK

EZ IS VÁLÓPÖR!

KIKBŐL ÁLLT A TÁBOR?

A KERKAPOLYAK

II. A nemességszerző Kerkapoly - Kerkapoly István, a jeles alispán - Házassága - Deák Ferenc társai Zalában - Az alispán második házassága és halála - Gyerekei - Móric, Tivadar, Balázs - Csúzy Pál végrendelete - A híres Csúzy-pör - A becsehelyi rettentő éjszaka - Az én munkám a pörben - A nagy miniszter édesapja - Édesanyja Bodor Zsuzsánna - Milyen asszony volt? - Gyermekeik

III. A nagy miniszter keresztszülei - Édesapjának halála és sírj. - A halál titkos története - Nagy lelki gyötrődések a halál előtt - A nagy miniszter gyerekkora - Miért nem lehetett szentgáli bíró? - Milyen tolmács kell? - A rézöntő nem kell - Az öreg bíró a nagy miniszterből akar tolmácsot nevelni

IV. Kerkapoly Károlyt föl kell fedezni - Miért feledték el? - A nemzet nagyjai - Kerkapoly és a népszerűség - Tanárom volt - A tudomány német művelésének módszere - Megfertőztetik vele a magyar műveltséget - A nagy miniszter tanárai - Vály Ferenc - Bocsor István - Tarcy Lajos - E tanár jellemzése

V. Zádor György: Deák és Vörösmarty barátja - Csodálatos ítélete - Nagy jogtudós - A magyar jog átalakítása - Deák aggodalmai - Kerkapoly a tanuló ifjúság ideálja

VI. Kerkapoly első betegsége - Tanárrá lesz - A bölcsészetet választja - Pápai háza és életmódja - A rágalom - Első előadásai - A magyar ész - A hegeli bölcsészet - A magyar ifjú a német egyetemen

VII. Kerkapoly „Világtörténet” című könyve - Baldácsi báró - Miként fogja föl Kerkapoly a történet észtani tárgyalását? - Felfogásának bírálata - A magyar történet nincs még megírva - Kína művészete, festészete, zenéje, költészete - Miért nem szól Kerkapoly Japánról? - Minő terve volt a további kötetekről?

VIII. Az akadémiai székfoglaló beszéd 1860-ban - Honnan támadt a beszéd eszméje? - Micsoda népfaj a magyar? Egyik népfaj fölemelkedhetik-e a másiknak műveltségi magasságára - A magyar és a japán fölemelkedett - Kerkapoly másik munkája: A protestáns egyházalkotmány - A magyar protestánsok nagy küzdelme 1860-ban az alkotmányért - Kerkapoly művének rendeltetése

IX. Kerkapoly újabb könyvei, az „Ismerettan” és a „Gondolattan” Miként törekedtem a magyar nyelv titkaiba behatolni? - Kölcsey tévedése - Kerkapoly bölcseleti nyelve - A külső és a belső - Kant tétele nem igaz- A valami és a más - Az egy - Mennyit kell olvasni? - Miért késett bölcseleti munkái kiadásával? - Vitám vele a fölött: miként kezdődjék az észtan?

X. Kerkapoly kéziratban levő művei - A pápai ó kollégium - Az új kollégium építése- A rágalom Kerkapoly ellen - Dicsőséges elégtételt nyer - A Kerkapoly-nemzetség nemzedékrendje

TAPLÓSZEDŐ

MÁSODIK KÖTET

KI VOLT HÁT SOBRI?

II. Sobri a rendeki erdőben elfogja a sümegi csendbiztost - Szakácsi alatt lefegyverzi Somogy csendbiztosát - A tihanyi révnél magával viszi a nagybajszú Kaszást - A rejtett kincsek - Volt-e Sobri bálban? - Sobri bőkezűsége

III. A váci kaland hagyománya - Öreg barátaim nem tudtak róla - Osváld Dániel- Fűmag megejtése - Sobri miként lepi meg gróf - Nádasdyt, a váci püspököt? - Miként keletkeznek a hagyományok?

IV. Csikós Csúzy János - Nemzetsége - Gyerekkora - Elszökik az intézetből - Csikósbojtárrá lesz - Törvénybe állítják - Sobri haláláról - Népdal Sobri sírjára - Csikós Csúzy János megjelenik Pápán - Pápai élete, szerelmi kalandja, házassága - Halála s rokonainak róla való emlékezése

V. Répa Rózi csárdásné lesz - Halála Pakson - Titok marad - Miért lett Sobri a népköltészet hőse? - A két tornai legény szomorú története

UTOLSÓ SZÓ SOBRIRÓL

HOGY ÜLJENEK A KÖVETEK?

A BAKONY URA

II. Zámory közebéden összekerül Haynauval - Haynau gyalázza a magyart - Zámory hozzávágja a pezsgősüveget - Zámoryt budapesti lakásából nem tudják kistájgerolni - Diamantot legyőzi - Miként veszi a tehenet Svájcban? - Perzsa sahnak nézik

III. Kossuth gyerekei eltűnnek Pestről - Boros Sándor elviszi őket a Bakonyba - Zámory birtokain a menedék - Báró Splényi Béla - Édesanyja és testvére Guyon Richárdné - Marton Antónia - Amade grófnő - Kossuth gyerekeit elfogják - Haynau meglátogatja a pozsonyi várban

IV. Leég a nagy-keszi zsöllérsor - Bakony ura megveszi a zsöllértelkeket - Leválik asztalos nem adja a magáét - Csak játszik Bakony urával - Az asztalost kidobják házából - Házát elpusztítják s telkét elveszik erőszakkal - A bűnpör - Kozma Sándor, a király főügyésze - Miként meneküljön Bakony ura? - A pör vége

MEGAKAD A VÁRMEGYE

II. A zacskó arany - A kádi bíró elé kerül a dolog - Jusszuf ravasz - Gyanút támaszt Szenóra ellen - Szaláma és Jusszuf megcsalják a vámosokat - Nagy veszedelem támad ebből - Most már Szenóra is lábra áll - Nagy levél érkezik a nemes vármegyéhez - Mit csinál most Karakószörcsöki Szörcsöky Ábrahám főfiskus úr?

III. A vármegye tárgyalja a bűnügyet - A suri riadás - A tót asszonyok - A tárgyalás folyamata - Mit beszél Jusszuf? - Mit felel Szenóra? - Gamila mindent elront - Jusszuf felülkerekedik - Mit tanít Mózes? - Mit tudott Jézus Krisztus? - A rettenetes nagy kérdések - Jusszuf hatalmasan védi magát - Gamila szép sárga papucsa - Kik legyenek a tanuk és szakértők? - A főfiskus agyonüti az egész bűnpert

A TAKARÉKPÉNZTÁR

A BAKONYI SZŰR

MÓZES BÁTYÁNK

KIHIRDETIK A TÖRVÉNYT

A PÁPAYAK

II. A két testvér - Pápay Lajos - Hogy lett huszárrá? - Miként szerződött huszárjával? - Költő volt - Mi a policáj? - „Mi magunk!” - Halála - Pápay Miklós egyénisége - Deli tánca - Miként hajtotta végre az ítéletet?

A VIDÁM RETTEGÉS

II. A pápai deputáció - Óbor és újbor - A mészáros táblabíró - A gúnyos vígjáték - Az ajánló szózat a vizsla kutyához - A prológ és a beköszöntő - Miből készült a vígjáték meséje?

III. A kórságkergető deputáció határozata - Pápa város nem egy város, hanem két város - A szegény halottak temetése - Mi kell a temetéshez? - Piti Ferkó - Kalaba János - A borbélyok - A csípővas - Vak Pali - A papok - Az irhásközi bacilus - A zsidók mentesek - A sírásók szájaskodása. - Egyszerre hal meg ugyanaz az ember mind a két városban - Rettenetes viszály

„SZÁLLOK AZ ÚRNAK”

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Eötvös Károly

A BAKONY

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-726-0 EPUB
ISBN 978-963-559-727-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
A Bakony

első kiadás: 1909

a borító Arthur Hughes (1830 – 1915) In the Ardennes című
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ KÖTET

TÁJÉKOZTATÓ

I.
Mekkora a Bakony? - A Bakony különös bája - A magyar köznemesség
- A normann és a magyar - A nemes magyar lélek - A magyar szív a leggazdagabb

Tájékoztatóval kell Bakony című művemet kezdenem. Olyas valamivel, amit író emberek előszónak, előbeszédnek szoktak nevezni. Én nem igen szoktam ezzel élni. Álljon helyt az írói mű a maga erejéből, az előre való ajánlgatás úgyse sokat ér. A mű tartalmát nagyon is vázlatosan ugyan, de mégis megmutatja a mű végén a tartalommutató. Akinek félkedve van az olvasáshoz: ezekből kiválogathatja, mit akar olvasni egész kedvvel.

Most különösen mégis van szavam e műhöz előre. Talán nem is annyira a műhöz, mint anyagához, tárgyaihoz. Hiszen a mű, mint irodalmi alkotás, alig különbözik eddigi műveimtől. Nem ér többet s talán kevesebbet se, mint azok. Írásom módja s természete se változhatott sokat. Talán csak annyit, hogy a költői erő forrása az életkor haladtával nem oly zúgó, harsogó s nem oly fénylő, mint volt vagy lehetett fiatalabb korban.

Bakony.

Országunk egyik része Fejér, Veszprém és Zala vármegyékben. Összefüggő hegység, melyet rengeteg erdők borítanak. Ma már nem annyira, mint hajdan, mint még az én gyerekkoromban is ezelőtt hatvan évvel.

Mekkora hát a Bakony erdő?

Napkeleti vége a Gaja völgyére dűl Fejérvár megyében. Patak ez a Gaja vize, Veszprém vármegye Bakonyának lejtőin ered s onnan csatangol délkelet felé a szomszédos Fejérbe. A Bakonynak szinte természetes határa napkelet felé.

Ha most már a Bakony gerincét, közepének vonalát végigmérjük napnyugat felé Veszprém vármegyéig s e vármegyében az öreg Bakony Somhegyéig s innen dél felé Öcsig, Nagy-Vásonykőig: elérjük Zala vármegyét. De a gerinc vonalát tovább mérjük napnyugat felé Zalában is az uzsai és sarvalyi erdőkig s innen délre fordulva Tátika és Rezi várak ormain végig a Balatonig: íme, a Bakony közepének hosszúsága. Mintegy tizenöt földrajzi mérföld, a mai számítási mód szerint vagy 112 kilométer ez a hosszúság. Szélessége különböző. Fejér és Zala vármegyékben keskenyebb. Veszprém vármegyében - itt az öreg Bakony, sokkal szélesebb.

Bizony szép terület. Négyszázötvenezer magyar hold egy tagban. Egykor mind szálas erdő, s legalább fele ma is rendes művelés alatt álló szálas erdő.

Mekkora erdőterület ez: minden ember tisztán megérti, ha megtudja, hogy ekkora területen három Balaton tava férne el s ebből Debrecen híres nagy Hortobágy pusztáját tizenegyszer ki lehetne hasítani.

De azért úgy hiszem, nem a Bakony a mi országunknak legnagyobb erdőrengetege. Úgy távolról azt kell gondolnom, hogy a Mátra- és Bükk-hegység erdei a Sajó völgyéig nagyon megközelítik, habár különböző nevek alatt is, a Bakonyt s azt gondolom, hogy a máramarosi, székely határszéli, Krassó-Szörény vármegyei erdők külön-külön összefüggő területeikben egyenkint is felülmúlják Túl-a-Duna híres rengetegét.

De azért a Bakonynak különös híre-neve, csodálatos bája s leírhatatlan varázsa van, ami hiányzik a többi nagy erdőségnél vagy legalább olyan nagy mértékben sehol sincs meg.

Az erdélyi s tiszai részeken s országunk felső vidékén még ma is mesés fogalom e szó: Bakony. Az ősi magyar hitregéknek, az elmúlt századok rejtélyes és ragyogó kalandjainak színtere ez: úgy képzelik. Amit Kis-Ázsia szabad kurdjairól, Szíria beduin csapatairól s Afrika vad kabyl törzseiről írnak az utazók, úgy gondolják ma is még, mindazt teljes valóságában fel lehet vagy legalább egy-két emberöltő előtt fel lehetett találni Sobriban és társaiban, ama szilaj és vakmerő duhajokban, akik ellepik a Bakonyt s ennek erdeit, falvait, útjait és csárdáit. Sok képzelődés él így ma is még a vasutak, távírdák és napi hírlapok csodaírtó, ábránd pusztító s vásári zajcsináló korában.

Efféle dolgokról, a mesék, hagyományok és képzeletszülte ábrándok szövevényes regényeiről én nem beszélek az én könyvemben. Ezekről éppen Bakonynak s vidékének népe tud legkevesebbet. Távoli vidékek embereinek lelkében sarjadzottak ezek, akik csak gomolygó képzelődés után s nem élő szemeik segítségével ismerik a Bakonyt.

Sok más egyébről se lesz szó az én könyvemben. Legalább tudományos módon és rendszerrel nem lesz. Könyvem szépirodalmi mű, a szépirodalom bármelyik osztályába sorozzák olvasóim. De azért meséim nem költött mesék; - alakjaim valósággal éltek, éreztek és cselekedtek s eseteim, amelyekről szólok, úgy történtek, ahogy azokat elbeszélem.

A Bakony a nemzet történelmének egyik szakasza.

A Bakony országunk egyik részének földrajza, növénytana, közgazdasága, állat- és ásványvilága. De én se történelmet nem írok, se természetrajzot. Még néprajzot se. Mindez nem az én feladatom. Tudósok, gyűjtők, búvárok, ifjabb erők foglalkozzanak ezekkel. Ahogy a Balatonról írtam az „Utazás a Balaton körül” című művemben: úgy akarok írni a Bakonyról. Balaton s Bakony: ez a két fönséges természeti tünemény egymást öleli át; egymásra árasztja fényét és sugarát, hagyományait és költészetét. Szülőföldem ott fekszik mind a kettőnek közelében. Ott voltam gyermek, ott virult föl fiatal korom, ott viseltem közéletem kezdetén országom és vármegyém tisztségeit. Ott él, amíg él, családomnak és nemzetségemnek száz meg száz hagyománya. Írnom kell hát róluk, ha már írok.

Ez az én okom az írásra. De mik lesznek hát tárgyaim, amelyeket felölel az író művészete? Számot adok erről is előre.

A magyar köznemesség élete: erről akarok tökéletes képet alkotni, úgy, ahogy én megfigyeltem, megismertem és megszerettem.

A magyar köznemesség: ez volt egykor a magyar nemzet. Ennek öröme és fájdalma, sok század óta tartó rettenetes harcai és szenvedései, csodálatos erényei s még gyöngeségeiben is dicsőséges hibái: ezekből áll a magyar nemzet története. Ma már jogokban és kötelességekben, törvényekben és intézményekben egységes a nemzet minden társadalmi rétege. De gondolkodásban és erkölcsökben, a szívnek és léleknek mélységeiben még ma sem egységes. A köznemesség egykor minden jogát, minden kiváltságát, egész alkotmányát szíves készséggel megosztotta honfitársaival. Amit intézményeiből odaadhatott, mindent odaadott. De volt valamije még, volt különös kincse, melyet hiába kínált, melyet még egészen föl nem oszthatott, melyet minden társadalmi osztály még eddig örökös igaz tulajdonaként tőle meg nem szerzett.

Miként magyarázzam meg ezt? Miként tegyem világossá e mondásomat?

Kétféle nemességről tudunk.

Az egyiket ezer év fejtette ki törvényekben, szokásokban, alkotmányban. Ez szülte a kiváltságos osztályt. Ez az intézményes, történelmi nemesség.

A másik a magyar léleknek különös nemessége. Hézag van gyönyörű nyelvünkben, hogy erre nem tudunk találni külön szót. A nemes ember más, mint a nemes lélek s mind a kettő más, mint a nemes magyar lélek. S mégis mind a három fogalomra csak egyetlen jelző szót használunk. Ezt az egyet: nemes.

Mi a nemes lélek? Aki szándékaiban és tetteiben becsületes, aki szereti az embert és az igazságot, aki minden áldozatra kész szerettei iránt s aki gyöngéd és figyelmes az emberi lelkek tévedéseinek tüneteivel szemben is: ez a nemes lélek.

Ehhez még magyarnak is kell lenni s akkor áll elő az a tünemény, melyet én nemes magyar léleknek nevezek.

Az emberiség történetében két fajt ismerek, mely külső nagy cselekvéseiben egykor hasonló volt egymáshoz. Az egyik a normann, a másik a magyar.

A normann elmúlt. Nyelve és egyénisége, faja és szilaj bátorsága beleolvadt azokba a fajokba, amelyeket meghódított s amelyeknek a szomszédságába került. Az angol és francia föld, Spanyolország és a Balkán, Ázsia és Afrika ma már nem ismer normannt. Csak a mesés híre él.

A magyar megmaradt. Ott él, ahol ezer éve megtelepedett. A végzetnek kegyetlenebb csapásai érték, mint a normannt, mégis él. Államának csak foszlányai vannak ugyan, de faja, nyelve, önérzete, életvágya, szabadsága, jóléte és dicsőségre törekvése ma is eleven. Pedig eredetileg nem volt több, nagyobb és erősebb a magyar, mint a normann.

Mi ennek az oka?

A nemes magyar lélek.

Ragaszkodni fajához, életével védelmezni honát, hitét, szabadságát, függetlenségét, lelkesülni őseinek dicsőségén és soha el nem feledni a csapásokat, amelyek nemzetét sújtották s inkább örökre elmúlni, mint nyelvéről és faji egyéniségéről lemondani: ez a nemes magyar lélek.

Ez volt a lelke ezer év óta a magyar köznemességnek. Ezt a kincsét nem tudta még a társadalom minden rétege közt igazán szétosztani.

Amikor a Bakonyról írok: erről a köznemességről írok. Ahogy a rengeteg Bakony vidékein megismertem. Minden elmúlik idővel. Elhervad a köznemesség is s jelleme és erkölcsei elhalványodnak. De én azt akarom, hogy mivoltának igaz képe híven szálljon át azokra a nemzedékekre, amelyek én utánam következnek.

Az emberiségnek ragyogóbb képét nem ismerem.

Én nem vagyok világjártas ember. Idegen országokban nem utaztam, más világrészeket nem láttam, idegen nemzetek közt nem éltem. Más fajtáknak a magyarral egyénenként való összehasonlításába nem bocsátkozom. Hiszen én csak az itthon élő, köztünk őgyelgő idegeneket ismerem igazán.

De beletekintettem az angol, német, francia és orosz regényirodalomba s a világbíró nagy nemzetek irodalmi költészetébe. Minden nemzet költője saját nemzetének állami, társasági és családi életéből meríti tárgyait és pedig legszebb, legmeghatóbb tárgyait, amelyeket költői istenerejének napsugaraival körülövez. S mind e nagy nemzetnek van tengere és tengeri élete is, ami nekünk nincs.

S mégis mit találtam?

Azt, hogy a föld kerekségén egyetlen nemzetnek sincs gazdagabb egyéni, társadalmi és állami élete, mint a magyarnak. Érzésekben és gondolatokban, eszmékben és törekvésekben, nemzeti örömökben és fájdalmakban, hősökben és asszonyokban egy nemzetnek szíve sincs úgy tele, mint a magyaré. Ezer év óta harcolunk napkelettel és napnyugattal, művelt és műveletlen vad nemzetek éhes csordáival, századokon át véreztünk hitért, szabadságért, független állami létért, nem egyszer az örök enyészet szélére sodort bennünket ellenségeink nagy ereje, de ősi vérünk csüggedetlen maradt s a becsületet, méltóságot és önbizalmat mindig megóvtuk.

És a nemzeti életet is.

II.
Nagy urakról én nem írok - Mátyás király adomája a csóri csukáról
- Veszprém vármegye Bakonya - Nyolc puszta vára és három eleven vára
- Ó-Palota, Csesznek, Bakony-Újvár, Vár-Palota, Esseghvár, Nagy-Vázsonykő, Döbrönte,
Csékút, Nagy-Somlyóvár - Kisfaludy Sándor emlékezései
- Móré László, Túry György, Gyulaffy László - Zala vármegye Bakony erdeje
- A Balatonra néző hegyoldalakat nem tartom Bakonynak
- Az én szülőfalumban nem volt fa - Az őserdő, ahogy én láttam

A Bakony közelében nagy köznemesség él, különösen Veszprém vármegyében. Déli és nyugati lejtőin nagy közbirtokosságok, népes falvak, terjedelmes határok, ahol minden lélek nemes ember volt. Kis nemes és közepes birtokú. Nem az a bocskoros nemes, mely az Erdéllyel határos vármegyékben élt. Túl a Dunán én bocskoros nemest nem láttam s hírből se ismertem. Hetven év előtt az én vármegyémnek még több mint hatezer nemesi szavazata volt, amikor tisztújításra és követválasztásra s országos nagy kérdések vitatására jött össze a nemes vármegye.

A főrendeket, az egyházfejedelmeket, az adományos és uradalmas apátokat és káptalanokat alig érinti tollam. Ők is a nemzethez tartoznak ugyan, de végre is a magyar nemzet a köznemesség volt. Voltak köztük is, akik jó magyarok, nemes férfiak s akiket szeretetem és tiszteletem környezett. Ha az idő és az egészség engedi: ezekről majd mesélgetek. De bizony az én természetem általában nekem meg nem engedi, hogy én fejedelmek és nagy uraságok dolgait pöngessem az én lantomon, találnak ők írót, ha akarnak, szebbet, jobbat, engedelmesebbet, mint én tudnék lenni.

Fejér vármegyéről kevés lesz mondanivalóm. Kis terjedelmű Bakonya van, alig huszonkétezer holdnyi s hegyei is, amelyek dél felé a Sárvíz völgyének Nagy-csatornájára néznek, többnyire kopaszok. Hat vagy hét faluja van ott Bakonynak, de nemessége igen kevés.

De azért van hagyománya Corvin Mátyás nagy királyunk korából és életéből. Csinos adoma.

Valamikor a Sárvíz itt nagy állóvíz volt. A Veszprémből jövő Séd s az Inotáról, Kutiból és Csórról jövő Bakonyerek táplálták vizét. Hatalmas halászatok s vízi vadászatok folytak itt, a csuka - úgy szól a hagyomány - óriássá tudott nőni. Éppen száz éve, hogy lecsapolták a vizet.

Mátyás király gyakran kirándult ide palotai várából vadászgatni. Ilyenkor a csóri csárdásnál étkezett s tudnivaló, hogy a csuka máját különösen szerette.

De a csárdás is szerette s egyszer mája nélkül tálalta föl a királynak a nyárson sült csukát. A májat megette maga.

Nagyot néz a király s kérdi a csárdást, hova lett a máj?

A csárdás valami vidám természetű poétás ember lehetett. Versben felelt. A cs betű ismételt visszahangozásában van a vers.

„Csóri csárdás csukájának nincsen mája!”

De a király se maradt adós. Ő is versben felelt. Rímmel és a p betű ismételt visszahangoztatásával.

„Palotai pálcának pedig nem lesz száma!”

Megijedt a csárdás s ettől kezdve nem ette el maga a vendége elől a csuka máját.

Ez a hagyomány.

Veszprém vármegye Bakonya már egészen más. Voltaképpen csak e vármegyének van Bakony rengetege s itt van az a föld, amelyen Árpád óta mindig nagy hullámokban zajlik a magyar nemzet története. Háromszázharmincezer holdnyi erdőség egy darabban!

Itt telepednek meg Árpád fiai és vezérei. Az ő nevüket őrzik a falvak, mezők, hegymagasságok. A szentnek nevezett első király itt veti meg nemzetünk számára az európai új hit alapjait. A veszprémi püspökséget, a pannonhalmi és bakonybéli apátságokat itt alkotja meg. Innen visz fiainak nevelő és oktató férfiút. Az ázsiai magyar itt mutatja be utoljára napkeletről hozott istenének az égő áldozatot. Tapolcafő forrásai mellett ma is a magyarok régi istenének leheletét érezzük arcunkon és szívünkön.

Van ott nemzeti hagyománya még Szent Istvánnak is a nép tudatában. Még most is mutogatják Solyban azt a dombot, amelyen nemzetének szervezésén tűnődött s a lovasiak és felső-örsiek ma is odavezetnek a sziklaforráshoz, ahol a szent király a fárasztó vadászat után megpihent. Ma is Királykút a neve a forrásnak.

Itt volt az ország első tudományegyeteme. Itt volt a szent görög szüzek kolostora, ahol IV. Béla királyunk leánya, boldogságos szűz Margit gyermeki lelke az éggel kötött szövetséget. Itt szervezték tökéletesen az Árpád-vérségű királyok a magyar királyi udvart. Itt voltak a királyi udvar szakácsai Kerék-Telekiben, farkasbőrszállítói Szent-Antalfán és zsiradék és vadszállítói Szentgálon. Fennállott itt még a középkor magyar királyi udvarának egy része 1848-ig. Mindenütt elenyészett már az egész világon, itt dacolt legtovább a mulandósággal. Leírom könyvemben, ahogy még én láttam.

Városok és falvak nagy sokasága pihen Bakony ölén s hegyeinek lábainál Veszprém vármegyében. Vasutak szelik át az erdőket három vonalon is s hatalmas kőutak. Amit a világhírű Róma épített egykor mérhetetlen kincseivel: az a kőút óriási faragott köveivel Öskü és a Kikeri-tó mellett ma is éppen úgy áll, mint állott a cézárok idejében. Ma sincs jobb utunk sehol az ország határain belül.

Ez az újkor, a mi időnk korszaka.

De a középkornak is hatalmas emlékei tekintenek le ránk a sziklák magasságából.

Nyolc puszta vára és három eleven vára van még a Bakonynak csupán az én vármegyémben. Komor falaik bizonyítják egykori nagyságukat, dicsőségüket.

Ó-Palota vára, Corvin Mátyás királyunk kedves tanyája egykor. Most bagolyfészek, denevérek lakása sziklahasadékban, út is alig vezet hozzá.

Csesznek vára az öreg Bakony szélén. Sohase hatott meg jobban semmiféle tájrészlet, mint ez. Ifjú voltam, Ányos Pál barátommal jártam a Bakonyt. Zirctől északnak sűrű szálas erdő árnyékában vezet az út Győr felé. Útfordulónál elém bukkant szirtek magasán a hatalmas vár meredező csonka tornyaival s fölötte és mögötte a messze távolban Pannonhalmának híres vára sudármagas ragyogó tornyával. Itt a kegyes és zsibongó élet, amott a halálnak jelei. A rég kihalt nagy Gara-nemzetség emlékeit őrzi Csesznek puszta vára.

Bakony-Újvár az öreg Bakony kellő közepén, a Gerence-patak partján. Kevés ember látta, út se vezet hozzá. Újvár a neve, pedig háromszázhatvan év óta omlik már az erdei pusztaságban. Alig állott fenn tíz évig, de azért nagy történetnek részese. Talán elmondom könyvemben a történetet.

Vissza kell tekintenünk pillanatig Palota várára. Ezzel függ össze Bakony-Újvár puszta várának története is. Nagy költőnk, Kisfaludy Sándor, nem ismerte se Bakony-Újvárt, se történetét. Lehetetlen, hogy lantjára ne vette volna. Pedig Palotának környékét a költő szemével figyelte meg. Azt írja Corvin Mátyás királyunkról:

„Gyakran jára Palotára,
Ő tulajdon jószágára,
És vadászott körében,
A Bakony vad belében.
Kikeri-tó, melynek vize
Most már mind lecsapolva,…

… Hajdan nagy tó s nádas berek,…

… Volt Mátyásnak kedvelt helye,
Hol Kinizsi s több úr vele
Nyilazá a magas sast,
Vidrát, rókát és farkast.”

Bizony él a Bakonyban Kinizsiről is sok néphagyomány, csak össze kellene gyűjtene. Hiszen egykori vára is ott van a közelben, a Veszprémből Sümegre vezető út mellett. Nagy-Vásonykő a vár neve. Gyermekkoromban még eleven vár, lakható állapotban. Azóta égő villám elpusztította, uraságai elhanyagolták, nem láttam negyvenöt esztendeje, de úgy hallom, ma már puszta vár az is. Az öreg Bakony egyik legmagasabb csúcsa alatt, a Kab-hegy alatt fekszik.

Esseghvár. A kihalt Esseghváry-család egykori sasfészke. Ez is puszta vár a Bakony közepén. A Kisfaludy-nemzetség története is kiterjed rá. Fekvését jól írja le nemesi regéjében Kisfaludy Sándor:

„Mint Somlóról az országút
Hegyet-völgyet vágtában
Veszprémbe megy, a rengeteg
Sötét Bakony hosszában:
Szentgálon túl két magas hegy
Teknőjének oldalán,
Hajdan őzek, szarvasoknak
Folyton pezsgő vonalán,
Ott két patak közé szorult
S gömbölyűen feldomborult
Halmon épült Esseghvár,
Most egy csonka torony már!”

Valóban csonka torony. Feszegettem köveit valamikor én is. Nem könnyedén pusztul. Nem is az idő rombolta szét, hanem Bánd fekszik tövében, szegény sváb falu, ennek népe hordta szét kövét.

Döbrönte is a Bakony egyik puszta vára. A Somhegy magas erdős csúcs, ez néz le rá kevélyen. Ezt is külön regében énekli meg a nagy költő. Jól írja le fekvését s megragadó szépen.

„Mintha tenger fakadt volna
A Somhegynek ormáról.
A víz szerte úgy hömpölyög
A Bakonynak gyomrából
A Bitva egy csekély patak
Alig érő bokáig,
Sárga árját elönti most
Döbrönte vár aljáig.”

Döbrönte várának régi urai kihaltak, a Döbröntey-nemzetség őrzi a vár nevét.

A nagy költő a Bakony puszta várai közt emlegeti Csékút várát is. Ezt én nem láttam. Nem volt alkalmam nyomait megtekinteni. Csékút hajdan a Kisfaludy-nemzetség egyik birtoka volt, a nagy Bakony nyugati oldalán fekszik.

Hát nagy Somlyó várát a Bakony puszta várai közé soroljuk-e?

Én nem sorolom se Somlyót, se a kemenesaljai Ságtetőt. Közel feküsznek ugyan a Bakonyhoz, Somlyó éppen nagyon közel, de ezek a hegyek már a föld egykori forradalmainak más természetű alkotásai, mint az öreg Bakony csúcsai. Ezek nyilvánvaló tűzokádó hegyek, talán örökre alvó állapotban. Olyanok, mint Zalában Tihany, Badacsony, Haláp, Szent György-hegy. Ezeket se sorolom a Bakonyhoz. Hiszen Badacsonynak még tűzokádó torka is megvan; elég nagy, elég mély, egészen kerek s tele lávával. Lávája egészen olyan, mint amilyent a pompeji ásatásokból láttam.

Íme, a Veszprém vármegyei Bakony-puszta várai! Kisfaludy jó költő szeme észrevette őket, de jelenük képének minden tünetét s a múltnak nagy és szép hagyományait egészben egyáltalán nem örökíti meg lantja. Sok tekintet arra inti, hogy a váraknak és családoknak ne valódi történetéből keressen tárgyat, hanem költött regéket kapcsoljon a hagyományok titokrejtő ködébe burkolt puszta várakhoz. Ám ez buzdítás legyen csak a jövő kor költői és történetbúvárjai számára.

De van a Bakonynak három eleven vára is. Veszprém, Várpalota és Devecser. Lakják mind a hármat, élet pezseg bennük. Veszprémről, Devecserről írni, nem e könyvem feladata.

De Várpalotáról meg kell emlékeznem. A híres Móré-nemzetség régi tanyája ez, még régi királyaink idejéből. Utolsó ura Móré László, a művelt világ egyik legnagyobb kalandozó hőse s a magyar függetlenségnek, amint e szót ma értjük és magyarázzuk, idő szerint a legelső bajnoka. Torzkép ugyan, de nagy és világra szóló. Neve van nemzetünk történetében. Igazi bakonyi alak. Vasakarata, őrültsége, lángelméje, rettentő végzete, az óriás angol költő tollára méltó.

Várpalota volt fészke Túry Györgynek, a kinél bátrabb és vitézebb hőst nem mutat föl nemzetünk története.

Ha már írok a Bakonyról, lehetetlen róla is meg nem emlékeznem.

De utamba esik Rátót is, hajdani magyar nevén Rátold. A nagy nemzettörténeti Gyulaffy-nemzetség eredeti tanyája. Két ország vezéralakjai voltak a Gyulaffyak. Legdicsőbb köztük László, aki elhagyta Magyarországot, elköltözött napkeletre, fölajánlotta legyőzhetetlen kardját Erdélynek, hogy ott diadalmasan útját állja a Habsburgoknak. A szigetvári Zrínyi Miklósnak, Túry Györgynek, Dobó Istvánnak benső barátja. Nagyobb mindegyiknél. Ragyogóbb hőse nincs a keresztyén világnak és a magyar nemzetnek a keresztes háborúktól fogva.

Vajon miért nem ismeri a történelem? Miért feledte el a magyar nemzet? Miért nincs róla száz könyv írva? Miért nem rajonganak érte a költők és alakító művész lelkek?

Keserű kérdések. Könyvem talán, ha bágyadtan is, megfelel a kérdésekre.

Zala vármegye Bakony erdeje Nagy-Vásonykő mellett kezdődik mindjárt s nyugat felé terjed Sümegig s onnan délre fordul és tart Keszthelyig, Balaton-Györökig s voltaképpen a Balaton vizéig. Kerekszámban százezer magyar hold, amint én becsülöm.

De hát ennyi-e? Nem sokkal nagyobb-e? Vajon tisztában vagyunk-e azzal, mely vidéket nevez Bakonynak a zalai ember?

Van erdő, melynek északi határa Csab-Rendektől Nyirádig tart s déli határa a Balaton. Nyugatról a sümeg-keszthelyi-út, keletről a Balaton-Györökről Nyirádra vezető út keríti. Ezen a különálló erdős vidéken van Sümeg is, Tátika is, Rezi is. Mind a három puszta vár, noha Sümeg azon kívül még eleven virágzó város is.

Bizonyos, hogy ez Bakony s a benne levő rendeki, sümegi, sarvalyi, uzsai, tátikai, rezii, Batthyányháti, Fekete és Sárkány-erdők mind hatalmas, szálas Bakony-erdők. Így tudja a vármegye, így jegyzik föl a térképek. Így énekli Zala nagy költője is a Kesergő Szerelem 182. dalában:

„Amott látom domborodni
Nagy-Somlyónak kalapját,
Amott jobbról nyálasodni
A Marcalnak iszapját.
A felhőben merőn ott áll
A sümegi vár foka.
A Bakonyból ott kandikál
Tátikának homloka.”

E fölött hát semmi kétség. A fölött sincs, vajon Bakony-e az a vidék, mely az ó- és új-döröghi pusztáktól napkelet felé Veszprém vármegye nyugati határáig terjeszkedik, melyen az Agártető a legmagasabb hegy s melyen az egykor oly híres Dobos-erdő fekszik.

De már az a kérdés, hogy a Balaton többi partját Balaton-Györöktől Almádiig a Bakonyhoz számítsuk-e? Több mint ötven falu és város fekszik e vidéken. Itt vannak a különös szépségű és alkotmányú hegycsúcsok: Szigliget, Badacsony, Szent György-hegye, Haláp, a gulácsi, tóti és hegyesdi piramisok, Tihany félszigete s a györöki, badacsonyi, fülöpi, szepezdi, balatonfüredi és alsó-örsi gyönyörű fürdőtelepek. Itt vannak a nagy költő által megénekelt híres puszta várak: Szigliget, Csobánc, Hegyesd, Tihany. Vajon Bakony-e mind ez is?

Én nem tartom Bakonynak. Hatalmas bortermő vidék ez s említettem már, nagy részben egészen más földtörténelmi alkotás, mint az igazi Bakony. Veszprém és Zala vármegyéknek azt a részét, melynek határa északon a veszprém-nagy-vásonykői-tapolcai-út, délen pedig a Balaton, nem fogadhatom el Bakonynak. A vidék népe se ismerné ezen a néven. Minden határnak, minden hegységnek, minden csúcsnak meg van itt a maga jó neve. Ez az egész tájék már nem a Bakonynak, hanem a Balatonnak a vidéke.

Amikor Gyulaffy László örökre elbúcsúzott szülőföldjétől, Csobánc várától, büszke sasfészkétől, hatalmas uradalmaitól, a hagyomány szerint így sóhajtott föl:

„Jó ború Badacsony,
Sok halú Balaton,
Isten hozzád, Csobánc,
Engem többé nem látsz!”

Íme, ő se említi a Bakonyt, noha volt Veszprém vármegyében két helyen is bakonyi birtoka s Puszta-Miske éppen csobánci uradalmához tartozott. Pedig még a rímes összecsendülés kedvéért is Badacsony és Balaton mellé úgy odaillett volna a Bakony.

Kisfaludy Sándor Kun László című színművét vármegyéjének, Zalának, ajánlja fiúi hű tisztelettel. Az ajánló költeményben nyomatékosan említi a Bakonyt is.

„… Lelkes Zala
Pompás Badacsonyoddal,
Marhás, vadas Bakonyoddal,
Halas Balatonoddal.”

E sorokból se lehet azt olvasni ki biztosan, hogy a nagy költő a Balaton mellékét is a Bakonyhoz számította volna. Az uzsai, sarvalyi, sümegi és tátikai erdők igen is bővelkedtek a vadban, Dobos rengetege pedig mindig tele volt hajdan legelésző nyájakkal, de Balaton melléke csak boráról volt híres, nem vadjairól s marhatenyésztéséről.

Amiről könyvemben alig lesz szó: íme, e tájékoztató fejezetben röviden és részletesen megismertettem a Bakony földrajzát, természetét és terjedelmét s talán némi sejtelmeket támasztottam e híres rengetegnek nagy történelmi múltjáról is. Van azonban még néhány megjegyzésem.

Szülőföldem határán a falun kívül nem volt fa az én gyermekkoromban. A faluban volt ugyan néhány gyümölcsfa, néhány akáca, szil, vadgesztenyefa és bodzafa, de kint a határban nem volt. Őseink századokkal előbb őrfának vagy határjelnek megtartottak egy-két szilfát a határban, de századok alatt ezek is elkorhadtak s én már csak kettőnek lehántott korhadó törzsökét láttam. Óriási törzsökök, de alig voltak félölnyi magasak. Fogalmam hát nem lehetett arról, milyen tünemény az óriási élőfa, még kevésbé arról, milyen lehet a rengeteg őserdő. Apám egyik kaszálóján volt egy kökényfabokor. A kökényfát csak cserjének tartjuk, noha mi a Mezőföldön fának nevezzük. Ha akként művelnék, nem tudom mekkora fává nőne. Bodzafát már láttam szálasat, hatalmasat; somfát igen nagyot, hét embert láttam ágai közt, férfit, lányt, gyereket, amint szedték a gyümölcsét a magasban; - sőt rekettyét is láttam vastag derékkal, öt-hat öl magas szállal s különös terebélyességgel. Megnőhet hát a kökényfa is, de a mienk csak három-négy láb magas cserje volt. De mégis fa volt s én büszkén emlegettem iskolás parasztgyerek társaim előtt, hogy az én apám birtokán fa is van.

Ilyen gyereklélekkel és gyerekésszel voltam, amikor életemben először bakonyi őserdőt láttam.

Pápára vitt föl apám diáknak. Az út az öreg Bakonyon visz keresztül. Amint elhagytuk Város-Lődön túl a Szamárhegy csúcsát, jobbról-balról őserdőbe jutottunk. Bükkösbe. Közel két méter átmérőjű törzsökök, oszlopszerű faszálak, mint a gyertya, oly egyenesen fölnőve a magasságig. Óriási terebélyek, szabályos ágak és lombok, tele a jó ízű tüskés kütyüjű gesztenye-gyümölccsel, ragyogó arany fényű sötétzöld levelek. Az erdő rengeteg mélysége határtalan. A fák alja tiszta, se fű, se cserje, se gaz. Csak avarszőnyeg. Az ember lépése alig hallik, de lélegzete jól hallatszik. A teremtés első napja előtti csönd az erdő mélyén. Csak valami madárzaj hallatszik néha, néha. Nagy vad ritkán jön az országút közelébe. Ily erdők közt ballagott kocsink addig a faluig, amelynek a neve: Farkasgyepű. Ha szél nyargal végig a rengetegen, még az is csak a fák sudarát éri fönt a magasságban. Lent csönd van, mintha Istennek szentegyházában volnánk.

Ott vagyunk.

De nem olyanban, mely kőből épült, mely emberi kezek és agyak alkotása. Istennek alkotása ez. Annak az őserőnek fenséges és ragyogó tüneménye, amely akkor is volt, mikor még ember nem volt s akkor is lesz, amikor már ember nem lesz. Mi az építő művészet csodája a Bakony őserdejéhez képest? Még az őrült bajor király cifraságai is, még a világhírű gót templomok faragványai is, még az egyiptomi faraók mesés kőrakásai is csak hitvány erőlködések a Bakonynak egyik ős bükkfája előtt, mely háromszáz év óta soha meg nem zavart, lágyharmatos fészkében szabadon nőhetett az ég felé. S millió meg millió szál egymás mellett hegyen-völgyön, ormokon át. Nincs határa sehol.

Alig tudja elgondolni nyájas olvasóm, minő érzés támadt a gyermek fogékony lelkében, amint az ős rengeteg szentegyházának néma csarnokaiba belépett. Bizony nem kell itt imádkozni. Oly áhítattal telik meg lelke, amilyenhez másutt soha el nem juthat. Itt a nagyság, itt a fenség, az istenerő maga van itt az ő végtelenségében.

Százszor elandalodtam az erdő mélyén. Álmok és ábrándok és édes gondolatok özöne nyargalt át lelkemen. Számot adhatok-e valaha ezekről? Már nem hiszem. A nagy angol költő és államférfiú, Disraeli, leírja egy helyütt, minő gondolatok támadnak bennünk, amikor hatalmas erdő mélyén vagyunk. Világbíró ország szónokainak, úgy véli, itt kell eszméiket keresniük s alakba önteniük. Engem költővé és hitvallóvá tudott volna tenni ez a rengeteg.

Ma már nincs meg ez az erdő, nem is tudom, hol van ilyen erdő. A gazdálkodás szabályai szerint ki kellett vágni s helyette most oly sűrűn nő az új erdő, mint a kender, mint a fűszál. Ember el nem tud benne járni.

De azért némi vigasztalást mégis találtam. Mióta eltűnt az őserdő: azóta a Szamár-hegy oldaláról szabad látás nyílt napnyugat felé Somlyó tüneményes kúpjára, Ságtetőre, Kemenesaljára s a végtelennek látszó nyugati nagy magyar alföldre az Alpesekig. Gyönyörű kép, ragyogó, magasságba emeli a lelket ez is, de én azért az ős rengeteget elfeledni nem tudom.

Nem is akarom.

Fogadásom tartja, hogy gondolataimat megörökítem, melyeket bennem a Bakony támasztott. Nem természetét írom le, hanem népét, azt a jó igaz magyar népet, amint tartja faját, nyelvét, hazáját és alkotmányát s amint él és munkál vidáman és szabadon s hódít jó kedvével s lelkének magyar nemességével. S meg nem engedi, hogy a Bakony ormai, völgyei, patakjai, erdőségei idegen neveket öltsenek fel. Dühös indulattal törekedett a magyarirtó uralkodó hatalom ezelőtt százötven esztendővel a magyart kiszorítani a Bakonyból s helyébe németet, tótot, csavargó koldus népet telepíteni.

Hiába volt.

És hiába lesz ezentúl is minden törekvése.

A VIRTUS

I.
Mi a nemesi katasztrum? - A rovatok - A birtokos - Hányféle volt a nemes ember?
- Az inszurgens - Nem minden nemes külön nemzetség

Sokféle a virtus.

Katonavirtus. Diákvirtus. Betyárvirtus. A delelő napnak is van virtusa; télen kicsiny, nyáron nagy. Kuruc őseink szerint a németben nincsen virtus, meg is veri érte a Jézus Krisztus. Nem volt virtus a bibliai Józsefben se, aki Potifárné szerelmének ellenállott. Erénye megvolt, de virtusa nem.

Van nemesi virtus is. Ma már talán nem nagy, de hajdanában nagy volt. Én most erről akarok beszélni.

1840-ben vagyunk. Tisztújításra készült a nemes vármegye. A tisztviselőt nemesek választják. Tudni kell hát, kik a vármegye nemesei, kik a választók és hányan vannak. Össze kell őket írni. Meg kell csinálni a katasztrumot.

Katasztrum! Mi ez a katasztrum? Mit jelent ez a szó?

Manó tudja. Diákos világot élünk. A mágnás franciául beszél. A zsidó németül. A pap és a nemes deákul. A jobbágy sváb, tót, oláh, rusznyák szóban töri a nyelvét. Hol van hát a magyar nemzet? Csak a kálvinista beszél magyarul s egy-két nyiff-nyaff poéta. A kálvinistának pedig már leszállóban a napja. Poétára meg ki hallgatna? Cudar világ.

Ma is van katasztrum. Valami földadótelek-összeírást, becslést és fölmérést vagy mit értünk alatta. De hogy tartozik ez a nemes emberre? Nemes ember úgy se fizet földadót és semmiféle adót. Ahhoz pedig, mekkora telke, senkinek semmi köze.

Mégis el kell készíteni a katasztrumot. A tudósok azt mondják, hogy az nem is katasztrum, hanem kapitasztrum. Káput: azt jelenti a diákban, amit a fej a magyarban. Fejenként kell tudni, hány a nemes, ki a nemes?

A vármegye kiküldi az összeírókat. Minden járásba olyan táblabírót, aki nem odavaló. Részrehajlás ne legyen. Azonkívül minden járásban ott van a szolgabíró és az esküdt. Ezek csinálják a katasztrumot a községek papjainak és nótáriusainak segítségével. Sok a járás. Ott van mindjárt a veszprémi. Ennek az igazi neve: központi járás. Keletre és délre tőle a palotai és a mezőföldi járás. Északra a cseszneki felső és alsó járás. Nyugatra a devecseri és pápai alsó és felső járások. Szinte külön járásnak nézik Pápa városát. Kell hát sok összeíró-bizottság. Némelyik járásba kettő is. Sok a falu, sok a nemes.

A szolgabírónál már ott van a rubrikás nyomtatott papiros. Ma rovatos ívnek nevezik. Olyan kemény papiros, mint a bőr. A nemesség neve jön rá; idő, kor és viszontagság el ne korhassza. Bölcs a nemes vármegye. Meg is van a teleírt papiros ma is. Őrizzük is, mint a szemünk fényét. Meg is őriztük emberül. De csak a papirost. A nemességet bizony elnyelte az idő, kor és viszontagság. Csak emlékezete ragyog már, maga nem.

Nyolc rovata volt a kemény papirosnak.

Az első rovatba azt kellett beírni: mi a vezeték és keresztneve a nemes embernek?

A nemesi előnévvel akkor még nem hivalkodtak. A nemes ember anélkül is nemes ember.

Az ötven krajcáros névnek akkor még híre se volt. Idegen név, németes név is alig akadt. Összesen több mint hatezer nemes ember neve jött rá a kemény papirosra, de e közt harminc sincs idegen név vagy németes. Nem tűrte volna a nemesség maga közt. De adott nemesi jogot a vármegye a papoknak is. Ha Jézus Krisztus elfogadta őket szószólóinak: hát isten neki, legyen nekik is egy voksuk. Így gondolkodott a nemes vármegye. Beírták hát a katasztrumba a papok nevét is. De már a barátokét be nem írták, ha születésüknél fogva nem voltak nemesek. Nos hát a papok közt akadt csak német és tót nevű ember alkalmas számban.

A második rovatba azt kellett beírni, mi a nemes embernek hivatala és sorsa?

Tisztviselő ugyan elég nemes volt, hiszen országos és megyei tisztviselő nem is lehetett más, csak nemes ember. Hát aki alispán vagy esküdt volt: bizony beírták hivatalát. Aki hites ügyvéd, földmérő, prédikátor, doktor vagy professzor és tanító volt: azt is beírták. Doktor ugyan átkozottul kevés akadt. A hatezerhétszáz nemesből mindössze talán kettő.

De iparos már jobban akadt. Az elszegényedett nemes szívesen adta fiát csizmadiának, molnárnak, mészárosnak, kovácsnak, ötvösnek, szűcsnek, katonának. De már olyan kolompáros, kapcás, posztónyíró, kőműves, kesztyűs, kéményseprő, szitakötő, muzsikus s több efféle iparos nem volt a világon, aki nemes ember lett volna. Ezeket az iparágakat utálta a nemes. Inkább elment kocsisnak, szolgának, szekeresnek, katonának, semmint kéményseprő vagy muzsikus lett volna. A nemes ember mesterségét, iparos voltát is beírták hát a rubrumba.

De azért ilyen is kevés akadt.

Leginkább azt írták be: „birtokos”. A hatezerhétszáz nemesből több mint hatezer semmi egyéb, mint „birtokos”.

Bizony ez nagyon jó cím s hivatalnak is, iparágnak is elég kellemes. Ha az ember „birtokos” lehet. Ha háza, kertje, gyümölcsöse, szőleje, földje van; ha ökre, lova, szamara, juhai legelésznek a mezőkön; ha jobbágyai, zsöllérei, szolgáló emberei vannak, akik helyette dolgoznak, adót fizetnek, utat csinálnak és katonáskodnak s ő maga csak vadászik, pipázik, szolgabírót és követet választ, de egyéb dolga nincs a hosszú életen át.

Mi kell még más ezen a világon? A másvilágon ugyan szükség lesz még egyre-másra, de az se a nemes ember dolga, gondja, hanem a papoké. Egyébre a papok úgy se valók.

Csakhogy a nemes ember birtoka lehet igen kicsiny is. Lehet akkora is, hogy kis házán kívül csak hét szilvafa fér el rajta. El is nevezték az ilyen nemest „hétszilvafás”-nak. Más vármegyékben, Tiszán túl „bocskoros”-nak. Az én vármegyémben nem volt „bocskoros”, de „hétszilvafás” elég volt. Magam is sokat ismertem. Házán, kertjén, szőlején kívül alig volt valamije. Sőt volt olyan is, akiről azt írták a katasztrumba: „birtoktalan”.

De azért nemes ember volt az is. Őseinek vére ott hullott a csatamezőkön a kutyafejű tatár, török és német ellen s annyi joga volt a vármegyében, mint a pápai grófnak.

A harmadik rovatba azokat a fiúkat kellett beírni, akik már voksolásra valók, tehát érett korúak. Az a fiú, aki húsz esztendős, vagy ha annyi nincs is, de már feleséges ember, már voksolásra való.

A negyedik rovatba az apróbb időkorú fiúk neveit kellett beiktatni. Majd felnőnek ezek is, ha isten úgy akarja, de nemes ágyból születtek, nevüket hát születésüktől fogva őrizze a nemes vármegye titkos levéltára.

A leánygyermekeket nem vették be a nemesi katasztrumba. A leány, ha még oly derék is, se vadásznak, se katonának, se inszurgensnek nem való. A leány másra való. A leányban ki is vész a nemzetség magja. A családfán ugyan ő is hajtás, virágzik is, de virágja meddő. Másnak terem magot, nem a családnak. Neve is csakhamar elenyészik. A kemény papiroson nincs helye nevének.

Az ötödik rovat is valami. Az utolsó nemesi összeírás 1837-ben történt, most pedig 1840-t írunk. Azt kellett hát az ötödik rovatba bevezetni, vajon az 1837-es katasztrumban bennfoglaltatik a nemes?

Nem hiábavaló dolog volt ám ez. Hiszen minden ember nemességét meg kellett vizsgálni s meg kellett bizonyítani. Ez bizony hat-hétezer embernél sok munkával járt. De ha már a korábbi katasztrumban ott a név: akkor ennek a névnek nemességét legalább nem kell vizsgálgatni.

A hatodik rovatban ez a kérdés:

- Az országos nemesek jussainak nyilvánvaló és valóságos gyakorlatában vagyon-e, akit nemesnek beírnak?

Ez már nagy kérdés. Ezt már mai ember, akármilyen tudós jogászember, alig érti meg. Amióta a jó öreg Wenzel professzor meghalt: alig értik ezt már az univerzitáson.

Nem egyféle nemes ember volt ám az országban s nem egyféle nemesi juss.

Ott voltak az országos nemesek. Ezek voltak a hercegek, grófok, bárók s úgynevezett köznemesek.

Azután ott voltak a kiskunok, nagykunok, jászok és hajdúk. Ezek minden nemesi just nem gyakoroltak s ami volt is nekik: mindenütt nem gyakorolhatták. A nemes embernek jussa volt például a Koháry herceg uradalmaiban is vadászni, de már a hajdúnak, jásznak, kunnak nem volt jussa.

Azután ott voltak az esztergomi érseknek és győri püspöknek praediális nemesei. Helyi nemesek voltak, de hogy egyúttal vármegyei vagy országos nemesek-e: nem tudja azt ma már senki. Az esztergomi érsek és a győri püspök éppen nem tudja. Én se tudom. Az utolsó száz esztendő kegyetlen sok pártoskodása, tisztújítása és követválasztása eltemette azokat a határjeleket, amelyek a praediális nemesek jussait az országos nemesek jussaitól elválasztották.

Már most, ha valamelyik érseki nemes az én vármegyémbe költözött s odaállt a katasztrum elé azzal a szóval, hogy ő is „nemes”, bizony megkérdezte tőle a tekintetes, nemes, nemzetes és vitézlő táblabíró úr:

- Isten éltessen nemes atyámfia, de azért csak mondd meg íziben, miféle nemes vagy? Országos-e, helyi-e, praediális-e vagy jász, kun, vagy talán hajdú nemes? Jó ezt tudnunk!

Az én vármegyémben például magában is három-négyféle nemes volt.

Országos nemes. Minden nemesi jussal bővelkedő.

Vecseszéki nemes. Diákul: Nobiles sedis vecseianae. Ezek a győri püspök praediális nemesei voltak.

Azután helyi, vármegyei nemes. Ezek voltak Szentgál királyi vadászai.

Végül a papok, akik ugyan nem voltak születésüknél fogva nemesek, de a nemesi jussokat gyakorolták.

A katasztrum hatodik rovata hát eléggé fontos volt. A rovat fejébe iktatott kérdésre kellett megadni a feleletet. A nemesek jussainak gyakorlatába vagyon-e?

- Vagyon.

Ez volt a felelet. Ezt írták be a rovatba. Írtak mást is a beiktatott nemes ember neve után.

- Donatárius.

Ez azt jelentette, hogy a nemes ember őse birtokbeli adományt kapott valamelyik királytól. A nemes ember, ha kételkedtek, fölmutatta a kutyabőrt.

- Régi família.

Ez is gyakori szó a rovatban. Az illető nemes nem tudott kutyabőrt mutatni. De az élő emberek emlékezete tett mellette tanúbizonyságot. Ismerték apját, öregapját, ősapját. Mind nemes ember volt.

De hát nem lehetett hamis tanút szerezni? Mai napság legalább könnyű volna. Mai napság ötven-hatvanezer koronáért adnak nemesi kutyabőrt. Sőt ma nem is kutyabőrt adnak, hanem csak cifra papirost, mégis olyan drága, pedig hát ma már semmit se ér. Tanút pedig lehetne fogni százat tízszerte kevesebb pénzért is.

De nem úgy volt hajdan.

A nemesség gondosan őrizte a maga jussát. Idegent, jött-mentet, paraszt vérből származót be nem engedett volna surranni vagy tolakodni az országos nemesek gyülekezetébe. A legelső tisztújításnál agyonüti a tolakodót. De még tanúit is. S mit ér akkor a nemesség, ha az embert agyonütik miatta?

- Publikáltatott.

Ez a szó is gyakran előfordul a rovatban.

Ez azt jelenti, hogy nemességét ekkor-akkor, Zala, Vas vagy Komárom vármegyében kihirdették s adtak róla bizonyságtévő levelet.

Sok nemesnél azt írták a rovatba:

- Rudolf királytól vagy I. Leopold királytól van armálisa.

Ez is elég bizonyság volt.

A hetedik rovat fejezetébe ez a kérdés volt beiktatva:

- Észrevétel alá esett nemes-e?

Különösen kétféle feleletet írtak e kérdésre a rovatba.

Aki ellen büntetendő per folyt vagy aki el volt ítélve: annál bejegyezték e szavakat:

- Akció alatt van.

Az ilyen nemes nem szavazhatott, de azért a katasztrumban föl kellett a nevét venni. A bűnpör valamikor elmúlik, de a nemesi juss soha el nem múlik.

Azt is bejegyezték:

- Inszurgált! Vagy pedig: apja inszurgált.

Ez is nevezetes dolog volt.

Inszurgens!

Furcsa szó ez ma már. Jókai azt írta ezelőtt negyvenhat esztendővel egyik gyönyörű költeményében:

„Az inszurgens név is rossz hírbe jött,
Nem úgy van már, mint az előtt!”

Kétszáz év előtt Rákóczi fejedelmünk vitézei, a kuruc hősök voltak az inszurgensek. Hírük betöltötte Európát, megjelenésük rémületbe ejtette Ausztriát. Lobogóikon a szabadság és a magyar dicsőség ragyogott. Átkozott és gyűlölt volt nevük a bécsi udvarban. Itthon tilalmas volt emlegetni nevüket száz esztendőn keresztül.

Jött azonban Napóleon, a nagy. Súlyos léptei alatt megrendült Európa földje s összetörtek a királyok és fejedelmek koronái. Összetöréssel fenyegette a Habsburgok koronáit is.

Rémülés fogta el a bécsi udvart. S rémületében fölfedezte a magyar királyt s a magyar nemességet is, a száz év óta üldözött és eltemetett „inszurgens” nevet. Azt a szót adta a magyar király szájába:

- Fiaim, nemeseim, hű magyar vitézeim! Keljetek föl! Kössetek kardot! Üljetek lóra! Legyetek megint inszurgensek! Mentsétek meg trónom és koronám és országaim a franciától.

Akkor kedves lett megint az inszurgens!

Hajh, dicső őseink, bolond őseink, hallgattatok a hízelgő szóra és seregestől siettetek a zászlók alá. Elhunytatok már mind. Senki se él közületek. Hamvadó porotok nyugodjék békével a föld alatt.

Én még sokat ismertem közületek. Az én falumban is volt még három inszurgens, aki gyerekkoromban megsimogatta fürtjeimet. De az én falum kicsiny s nemessége is kicsiny volt. De, amikor fölkerültem a főiskolába: Pápán egyre mutogatták a tanárok és öreg diákok az ősz vitézeket.

- Ez még inszurgens volt! Íme, ez is az volt.

Megnéztem őket jól. Szép, öreg alakok. De mind valamennyi ősz. Fehér haj, fehér bajusz, mint a hó. Szinte azt hittem: az inszurgens mindig ősz volt, mindig öreg, hófehér hajjal ment a csaták tüzébe.

1840-ben még sok inszurgens élt. Csak harmincegy éve múlt még akkor, hogy az inszurgensek hadat jártak. Az én vármegyémből magából vagy háromezer inszurgens ment a világverő francia ellen csatába. Az ötven éves életkoron felül levő nemes ember mind lehetett inszurgens.

Akkor még élt az inszurgensek fővezére is, József nádorispán. Élt az inszurgensek dicső krónikása: Kisfaludy Sándor, a nagy költő. Élt vármegyémben a legnagyobb inszurgens hős: Hunkár Antal. Akkor még dicsőséggel járt az inszurgens név. Aki meghalt a csatatéren: annak özvegyét és árváit a nemes vármegye tartotta édes gondjai alatt.

Amikor a nemes odaállt a katasztrum elé s azt kérdezték tőle, honnan tudja nemességét: nyomban felelhette:

- Inszurgáltam!

Még többen felelhették:

- Boldogult apám inszurgens volt, az isten áldja meg haló porában.

Ez bizony elég bizonyság volt. Ha egykor elhívták a csatába vérét ontani, most se állják útját, amikor nemesi jussát akarja gyakorolni.

De nem tartott már sokáig az inszurgens név becsülete.

Nálunk, szegény elhamvadó magyar nemesség sarjadékainál ugyan ma is megvan és örökké megmarad, de a magyarnak ellenségei, a hatalmasok és a koronás fejedelmek másként vélekednek.

Alig nyolc év múlva kiütött a függetlenségi harc. Az ellenség, az osztrák-német elnevezte dicső honvédjeinket inszurgenseknek. S akit inszurgensnek nevezett, vérszomja azt halálra, golyóra, kötélre, börtönre vagy bujdosásra kárhoztatta. Ezért írta negyvenhat év előtt a nagy költő:

„Az inszurgens név is rossz hírbe jött,
Nem úgy van már, mint az előtt!”

Igaz, igaz. Pedig bizony most is csak afféle állapotban vagyunk, mint amikor Rákóczi utolsó fejedelmünk inszurgenseit elgázolták.

A nemesi katasztrum nyolcadik és utolsó rovata e szóból áll: Észrevételek.

E rovatban efféle szavakat iktatott az összeíró bizottság:

Vándor. - Ha ugyanis a nemes ember kézműiparos volt s vándorló legényidejét töltötte.

Bécsben van. - Ha a nemes embert jó vagy rossz sorsa Ausztriába szólította. Nagy dolog volt akkor a bécsi út szegény embernek.

Bujdosó. - Ezt a szót akkor írták be, ha a faluban nem tudták, hogy a nemes ember hol van, merre jár, él-e, hal-e? Régi szó ez. Hajdan az emigránsokat hívták bujdosóknak. Thököly és Rákóczi kurucait, akik elköltöztek Lengyelbe, nagy Törökországba, franciák földére, mivelhogy itthon az igaz magyarnak nem volt szabadsága, becsülete, nyugton maradása.

- Nos, hát így lett készen a nemesi katasztrum Veszprém vármegyében 1840-ben. Én még nem kerültem bele, minthogy a világon se voltam. Nemzetségemből csak az apám és nagybátyám neve van benne. Összeírtak 6716 nemest. Ebből legalább 216-ra rúg a mágnások és papi emberek száma, a többi köznemes és valóságos nemes.

Ne higgye ám pedig a nyájas olvasó, hogy a hány nemes, annyi nemzetség. Jó volna, ha úgy lett volna. Akkor ma már színmagyarral volna tele Európa fele.

Sok nemes nemzetség nem egy családfővel s nem egy vagy két felnőtt fiúval, hanem sok nemes emberre állt a katasztrum elé.

A Tamás-nemzetség Szentgálon 36 nemessel állt elő, a Gombás-nemzetség 30-al.

A Balassa-nemzetségből Adáz-Tevelen 31 szavazó került, a Berecky-nemzetségből ugyanott 51 szavazó nemes.

Noszlopon a Perey, Körmendy és Trombitás-nemzetségek, Orosziban a Fodor, Thúry, Marton, Vince-nemzetségek, Bor-Szörcsökön az Ughyak; - Halimbán a Vajay, Ravasz és Mohos-családok; - Hajmás-Kéren a Fülöpök; - Küngösön a Kenesseyek; - Homok-Bödögén a Berzsenyiek, Barcák, Domokosok mind nagyszámú nemest tudtak előállítani. A 6500 nemes legföljebb csak negyedrésznyi nemzetségből áll.

Természetes.

Árpád apánk nem sok magyarral jött ide Ázsiából. Talán tíz vagy tizenötezer kemény lovast hozott magával. Talán annyit se. Többet semmi esetre. Ebből is legföljebb két-háromszáz került Veszprém vármegyébe a Bakony déli és nyugati aljára. Úgy szaporodtunk el isten jóvoltából. Török, német s egyéb pogányfajta ugyan időnkint sokat kiirtott közülünk, de mi se igen maradtunk adósok. Töröknek, tatárnak sehogy se és semmivel se. A némettel ugyan lenne még némi elszámolni valónk, de hiszen ennek is megjöhet még az ideje.

II.
A nemesi pártok - Deák Ferenc pártja - A pártjelszavak - Mire kellett a Prímás sok pénze?
- Deák pártja nagyobb volt, mégis gyöngébb volt - A pártok tanyái - Bevonulnak a nemesek
- A főispáni konferencia - A régi vármegyeház - Ott kezdődik közéleti pályám

Október 12-ére, reggeli nyolc órára tűzte ki a nemes vármegye a tisztújítás idejét. Akkor már vége a szüretnek s a mezei munka nagy részének. Ott lehet minden nemes ember. Még a Marcal vidékéről, még a Bakonyon túlról, még Komárom és Tolna szomszédságából is.

Az egész tisztikar ideje lejárt. Az első alispántól az utolsó esküdtig minden tisztviselőt újra kell választani. Legalább ötven embert.

A vármegye főispánja ifjabb gróf Zichy István volt. Hatvan éves volt ugyan már, de szintén István nevű apja még élt, azért nevezték ifjabbnak. Nem nálunk lakott. Idegen volt, német volt, magyarul nem is tudott, sima, eszes, ravasz udvari ember, még Oroszországba is elküldték osztrák követnek. Ő vezette a tisztújítást.

Két párttá alakult a nemesség, mint az egész országban.

Az egyik volt a szabadelvű haladás igazán nemzeti pártja. Ennek vezére volt Deák Ferenc. Segítettek neki a vezérkedésben Wesselényi és Széchenyi s az országgyűlés ama ifjabb alakjai, akikből később a 48-as kormány s az újabb korszak kiváló emberei lettek. Kossuth még akkor csak újságírással foglalkozott, börtönéből csak nem rég szabadult.

A másik volt az udvari párt, akit a közvélemény konzervatív, maradi, pecsovics pártnak is nevezett. Ennek vezére volt az új főkorlátnok, gróf Pálffy Fidél. Volt egy-két hazafias, kiváló tagja is, de egészben mégis rossz hazafiakból, osztrákká aszott mágnásokból s vásáron szerzett nemesekből állott bizony ez a párt. És azokból, akiket ezerféle ügynöke tuján az udvar elámított s akik könnyen engedték magukat elámíttatni.

Jelszó volt rá jó, elegendő és hatalmas. Majd a jelszót is megtudjuk később.

A bécsi udvar a magyarral mindig kegyetlenül vagy ravaszul bánt. Ha körmére ütöttünk, ha az erőszakhoz nem volt hatalma, akkor elővette másik eszét, az álnokságot, az orvtámadást. Erre nézve többször jól sikerült ravaszsága abból állt, hogy amikor már a nemzet erős ellenállásával nem bírt: fölidézte az egyházi villongást, a felekezeti viszályt. Ennek sikerében sohase csalódott.

Miért?

Számítása egyszerű és tiszta.

A római egyházat könnyű volt a harcba belevinni. Ha Róma intést kapott Bécsből s a magyar egyházfejedelmek intést kaptak Rómából: megvolt a harci kedv. S ha megvolt a felekezeti viszály: könnyű volt már akkor a kormánynak az ő nagy hatalmával a mágnások s a katolikus nemesség nagy részét összecsődíteni s erős párttá szervezni. Volt már jelszó, volt pénz s lett szenvedély is. A protestáns nemességből is magához hódított itt-amott tekintélyes részt.

Most a vegyes házasságok kérdéséből csinált országos perpatvart.

De nem ez volt a döntő jelszó. Sokkal okosabb és műveltebb a magyar, semhogy a vegyes házasság kérdéséből magából keserű országos viaskodást csinálna.

Hanem hát Deák nagy dolgokat akart.

Szabadságot, egyenlőséget, testvériséget. Egyenlő törvénye legyen mindenkinek s mindenki egyenlő legyen a törvény előtt. A jobbágy ne szolga legyen, hanem szabad birtokos. Legyen közteherviselés s az ország javára ne csak a jobbágy verejtékezzen, hanem a nemes is. A mindenféle rendek, osztályok és népek olvadjanak össze egységes nemzetté, a magyar nemzetté.

Vele szemben a kormány és az udvari párt édes és hatalmas jelszóval élt.

Védjük meg a nemesség ősi jussait. A nemesség szűz vállait ne fertőztesse meg az országos terhek súlya és mivolta.

Szívesen állt e jelszavakra a nemesség nagy része. El nem hitte, hogy e mögött csak az osztrák kényuraság dolgozik, hogy járma biztosabban nyomakodjék vállainkra.

Így vált kétfelé, így lett két párttá a Bakony vármegyéjének nemessége is.

Az udvari pártnak ügyes és hatalmas vezérlete támadt. Tekintélyt adott neki a főispán s a pápai gróf s a püspök és a káptalannak két-három országos hírű tagja s a zirci és bakonybéli apát úr. Több nagy elméjű kálvinista főember is hozzácsatlakozott, mint a csodálatos tudású Kocsi Sebestyén Gábor, a mindenki által kedvelt Kocsi Horváth Sámuel s a fényes tollu Zsoldos Ignác, akinek könyvét s vármegyei tudását maga Deák Ferenc is elsőnek tartotta az országban. A két előbbi követ is lett az 1843-as és 1848-as pozsonyi országgyűlésen.

Pénze is volt az udvari pártnak untig.

A veszprémi püspököt kinevezték esztergomi érseknek s ország prímásának, de a király meghagyta neki a veszprémi püspöki jövedelmet is. Ez pedig ezer forint volt minden napra.

Példátlan eset. A török világ óta nem is fordult elő. Hiszen az esztergomi érsek úgyis nagy úr. Uralkodó hercegi rangja s maholnap bíboros fejedelem. Jövedelme is sokkal nagyobb volt, mint mai napság. Akkor még meg voltak vásárjai, tizedei, regáléi, révei és vámjai s állami tisztségei után is nagy jövedelmei. Szeptemvir volt, örökös főispán is volt, korlátnok is volt s az ország aranypénzverő intézeteinek legmagasabb ellenőre is volt.

Minek kellett hát neki a veszprémi püspökség jövedelme is? Holott ilyen két nagy adománynak egy kézbe juttatását a törvények szigorúan tiltották. Több jövedelme lesz a két adományból évenkint egy millió forintnál.

Nem is vallották be igazán, mire kellett a tenger pénz.

Hazudtak nagyot.

Rudnay prímás tíz-tizenkét év előtt megkezdte az esztergomi bazilika építését. Azt mondták: erre kell a pénz az új prímásnak.

Nem volt igaz.

Kellett a pénz korteskedésre. Veszprém, Zala, Tolna vármegyében meg kellett törni a hazafias nemességet. Zalában meg kellett buktatni magát még Deák Ferencet is. Ez ugyan lehetetlen volt, de véressé kellett tenni legalább megbízólevelet. Tudták, hogy Deák a véres választást el nem fogadja. Tolnában meg kellett buktatni Bezerédj Istvánt és pártját s föl kellett állítani s erőssé szervezni a Pecsovics-pártot. Veszprémben is meg kellett venni, ahogy lehetett a nemességet.

De a nemességben több volt a kálvinista és lutheránus nemes négyezernél. Minden katolikus szavazatra kétszer annyi protestáns szavazat esett. Már most, hogy lehet a nyakas kálvinista magyar nemest az udvari és papi és német párt számára megszerezni?

Hajh, a hatalom, a pénz, a hízelgés és a hatalmas jelszó, nagy úr.

Ősi nemesi jussainkat nem hagyjuk!

Azután első alispánná, főbírákká s majdan követekké kálvinistákat választunk!

Pénz pedig annyi lesz, mint a szemét. Zászlóra, fuvarra, napidíjra, dínomdánomra elég kerül. A szentgáli királyi vadászok pedig fejenként kapnak díszes és jó puskát s zöld zsinórral kitréfázott szürke rövid dolmányt és pötyögős nadrágot. Voltak pedig a királyi vadászok hatszáznál többen. S a hány királyi vadász: annyi szavazat.

Mindezt Deák pártjának nemessége nem tudta megcsinálni.

Ez a párt nem is tudott egységes táborrá alakulni. Fővezére nem akadt. Főúr köztük nem találkozott. Jeles birtokosok, buzgó szívek, jeles elmék, de ki nem magasodott köztük senki. S helyben is messze estek egymástól.

A Bakony kétfelé vágja a vármegyét.

Deák pártjának nemessége igen nagy volt Pápa és Somlyó vidékén, a Bakonytól nyugatra fekvő alföldeken. Több, mint kétezer fő.

De nagy volt a Bakonytól délre, a Mezőföldön s a Balaton közelében is. Ez a két nagy sík vidék a Bakonyon át nem szokott egymással érintkezni, személyesen alig is ismerte egymást. Köztük feküdt Szentgál a maga hatszáz szavazatával. Jobbra is, balra is csak rontotta a nemzeti párt jókedvét.

Az volt a haditerv, hogy a vármegye székvárosába mindegyik párt bevonul még október 11-én estére s mindegyik párt elfoglalja az ő főhaditanyáját.

A nemzeti pártnak főhaditanyája is kettő volt. Az egyik Pápa-vidéké, a másik Mezőföldé.

Pápa vidéké volt az Angyal-vendéglő, lent a Séd folyása mellett, a nagy hídnál, a káptalani szeren. Ez a vendéglő emeletes ház, a várhegy lábánál fekszik, udvara kőfallal körülvéve.

Mezőföldé volt Verner András uram vendéglője. Ez volt a virtus színhelye. Ezt is meg kell, már ezért is, ismertetnem.

Ez a Hosszú utcán fekszik, tökéletesen a várhegy tövében, a várbeli őrtorony nyugati oldalánál. Ma is áll az épület s ma is éppen úgy áll, mint hatvanhat év előtt. Emeletes ház s földszinten is, emeleten is tágas szobák. Földszinten a közönséges ivó és étkező. Az emelet úriközönség számára. Alant olyan ivószobája is volt, amilyen a csárdáknak szokott lenni. Hosszú asztal X lábakkal. Az asztal mellett hosszú padok. Az ivó egyik sarkán a söntés, a mérőhely lécfalakkal. A lécen kiragasztva Milfajt képe délceg állásban, régi bakonyi kanász ruhájában, ahogy a veszprémi művész leföstötte, lerajzolta. Négy év előtt akasztották föl, amiért, hogy ő volt a híres Sobri Jóska leghíresebb pajtása. Ezt a képet még húsz-harminc év múlva is láthattuk itt-amott a csárdák söntésein.

A ház udvarából a várhegy sziklafalára föl lehetett mászni. Már, akinek föl lehetett. Gyík, macska, mókus könnyen felmászhatott, gyerek is akadt, aki megcselekedte. Ez majd bebizonyul a virtus történetéből. De bizony nem emberséges embernek való út volt az. Még kecskének se.

Nos hát, a mezőföldi nemességnek vagy legalább e nemesség urainak itt kellett elhelyezkedniük. Verner András uram egyébiránt született német volt, isten tudja, honnan vetődött Veszprémbe, magyarul egy szavát se értette senki, ha magyarul beszélt, úgy hallatszott, mintha mandulát tört volna fogaival.

Az udvari párt nemességének alkalmasabb főhaditanyája volt. Legalább kényelmesen megfért együtt, egy helyen.

Volt a nagy-vásonykői uradalomnak fönt a vásártéren tágas telepe. Földszintes nagy ház a vásártérre s óriási udvar és kert kőfallal körülvéve. Több épület az udvarban gabonaraktárnak s tágas térség faraktárnak. Most Todesco-udvarnak hívják vagy ötvenöt év óta.

Nagy-Vásonykő a Zichy grófok nemesi előneve. A virtus idején - úgy tudom - a Zichy-Ferraris ágé volt. Akkor még lakható állapotban fennállott Kinizsi Pál régi vára. Még én is láttam. A múlt század hatvanas éveiben rombolta le tüzes villám. Az udvari párt a tisztújítás idejére elkérte a vásártéri telepet nemesi tanyául. Szívesen adták.

E telep nagy udvara volt aztán telerakva boros hordókkal, pörköltkészítő katlanokkal és bográcsokkal s Lacipecsenye-sütő sátrakkal. Ahogy illett a nemességhez.

A Pápa-vidéki s Marcal-vidéki, a Devecser- és Somlyó-vidéki nemesség október 11-én estére tömegesen megérkezett. Kocsik hosszú sora lepte el az országutat Márkótól Veszprémig. Száz zászló még nem volt akkor szokásban, de a nagy nemességű falvak azért egy-egy selyem lobogót hoztak magukkal. Pápa vidékéről Takácsi, Görzsöny, Adáz-Tevel, Homok-Bödöge, Derecske, Acsád otthon nem hagyta volna nemesi lobogóját.

Devecser tájékáról is hímzett zászlóval jött Bor-Szörcsök és Karakó-Szörcsök, Csögle, Pirith, Egeralja és Adorjánháza s mind a Barca-nemzetség onnan a Marcal berkei felől.

A Bakony északi oldalán nagyon kevés volt a nemes. Negyven faluban alig kétszáznegyven szavazó. Ezek csak egyenkint, csak hullámozva jöttek az öreg Bakonyon keresztül. Csak egy falu nemessége hozott lobogót, Bakony-Magyar-Szent-Királyé. Ez is piros volt, olyan régi kuruc színű.

A mezőföldi nemesség nem jött lengő zászlókkal. Ez a nemesség többnyire úrifajta volt, tömeget nem hozhatott magával.

A legnagyobb nemesi tömegek Veszprém körül laktak, a székváros közelében. Vámos, Szent-Király-Szabadja és Szentgál: három falu több, mint ezer szavazattal. Szentgál ugyan bejött hatalmas lobogóval s a kalap mellett zöld cserfalevéllel, el is helyezkedett a Vásonykői Zichy-udvarban, de a másik két nemes falu csak a kertek alatt fekszik, jókor jön, ha reggel jön is.

A nemzet pártja nyilván több nemest hozott össze, mint az udvar pártja.

De a felsőbb hatalmak úgy határozták, hogy az udvar pártja győzzön. Valami csele-csalát kellett kigondolniuk, hogy a gyöngébb legyen az erősebb s a kisebbség legyen a többség. Furcsa bizony ez. De hiába; ilyen a politika, ilyen az urak esze. A jámbor falusi nemes még gondolatban se tud hozzáférni. Amikor megérti a visszás eredményt: eláll szeme-szája. Mindent várt, csak azt nem. Nem tudja: nevessen-e vagy agyonüssön valakit?

De mi volt hát ez a csele-csala?

Első alispánnak az udvari párt részéről kijelölték Kocsi Horváth Sámuelt s második alispánnak Kopácsy Józsefet, a veszprémi püspöknek s az esztergomi érseknek unokaöccsét. Egyik kálvinista, a másik katolikus. Így hozta magával az ősi szokás.

Hogy a nemzet pártja részéről kit jelöltek: azzal ne törődjünk most már, úgy se lett belőle se első, se második alispán.

A kijelölés teljes törvényességgel történt, ahogy az ősi alkotmányos szokás szentesitette.

A kijelölés a méltóságos úr joga és tiszte. De csak látszólag és külsőleg. Voltaképpen a tisztújítás napja előtti napon a főispáni lakásra össze kell hívni a vármegye vezérembereit, a tekintélyesebb és nagyobb vagyonú férfiakat, a püspököket és apáturakat, a vármegye oszlopos tisztviselőit s a járások főszolgabíráit. Minden pártnak ott kell lenni, egy pártot se szabad mesterkedéssel megrövidíteni.

Ez a főispáni konferencia: A meghívott vezérférfiak itt állapodnak meg abban, hogy kik legyenek a központi és járásbeli tisztviselők, kiket jelöljön az állásokra első sorban s kiket jelöljön második sorban a főispán. Itt állapodnak meg abban is, hogy a választás befejeztével kiket nevezzen ki hivatalnokoknak, kiket nevezzen ki becsületbeli tisztviselőknek s az ország jeles férfiai közül kiket ajánljon a vármegye táblabíráinak.

A tisztviselő neve volt: magistratualis. Ezt a vármegye nemessége választotta.

A hivatalnok neve: officiális. Ilyen volt a főorvos, járási orvos, bábaasszony, sebészmester, pandúr hadnagy, földmérő, kiadó, várnagy s több efféle. Ezeket a konferencia meghallgatásával a főispán nevezte ki.

A szolgaszemélyzet neve volt: serviles. Ezek voltak a pandúrok, pandúr altisztek, vármegyei lovas és gyalogos huszárok, hírmondók, hivatalszolgák, rabőrök s effélék. Ezeket a központi és járásbeli hivatalok főnökei vagy ezek javaslatára az alispánok nevezték ki.

Ugyanígy származtak az íródiákok és napra írók. Az írnokot hívta a nemes vármegye íródeáknak s a ma úgynevezett díjnokot napra írónak. Ez a szó jobban is megfelel a diurnista szónak.

A becsületbeli tisztviselőt ma tiszteletbelinek nevezzük. Bakony vármegye azért nevezte becsületbelinek, mert fizetése nem volt egyéb, csak a becsület.

A konferencián, amelyet egyébiránt minden közgyűlés előtt meg kellett tartani, a főispán elnökölt. Délelőtt papramorgót, délután somlyai bort kínáltak az uraknak. Pipázni szabad is volt, szokásban is volt. A doboz ott állt dohánnyal tele. Akkor még kevés nemes szivarozott. Ostoba német találmánynak tartották a szivart. Legelőször a vármegyében ifjabb gróf Zichy István főispán s azután gróf Zichy Domokos veszprémi püspök kínálta a nemes urakat szivarral.

A tisztújító közgyűlés kezdő idejéül kitűzték a holnap reggeli nyolc órát. Ott legyen a nemesség pontosan. Ő méltósága, a főispán, megkezdi a közgyűlést pontosan. Aki elkésik: ne kárhoztasson senkit.

Tökéletes békével és nyugalommal folyt le a főispáni konferencia. Oly szíves, oly kezes volt az udvari párt, szó nélkül elfogadta a nemzeti párt minden jelöltjét, minden javaslatát. Soha se volt még ilyen békességes tisztújítása a vármegyének, mint amilyen a holnapi lesz. Így látták a mezőföldi urak s így látták a Puzdor testvérek is, a Pápa-vidéki nemesség nemzeti pártjának vezérei.

Békén költhetjük el az estebédet, nyugodtan mulathatunk Verner uramnál is, az Angyal-vendégfogadóban is, múlhatatlanul győzünk, kétannyi szavazatunk van, mint az udvari pártnak, íme, az udvari párt nem is erőlködik, megadja magát szépen, beletörődik sorsába.

A tisztújító közgyűlés s különösen a szavazás a vármegyeház nagytermében meg nem történhetett. Régi volt az a vármegyeház, több mint kétszázötven év előtt épült, falai ágyú ellen való öles vastag kőfalak, van is tanácskozó terme elég terjedelmes, de háromezer nemes ott azért mégse fér el. Talán harmada, sőt negyedrésze sem. Most pedig bejött háromezer nemes. Ezer az udvari pártra, kétszer annyi a nemzeti pártra.

Ma nincs meg már ez a vármegyeház. Ékes címere, latin fölirata, tömör falai eltűntek a föld színéről. Komor kapuboltozata alatt nincs már többé őrség a vármegye ősi színeiben. Zöld a mente, piros a nadrág, peng a sarkantyú, díszes kalpagon a forgó s a nemes vármegye címere: bevehetetlen vártorony, büszkén leng fölötte a Bakonyerdő makkja. Nem kopog többé ott az őrhuszár kemény lépése. Oldalán kard és gazdag tarsoly, kezében szuronyos fegyver s vállán keresztül ragyogó szíjon a tölténytáska. Tömött bajuszú, nagy szakállú várnagy nem tart többé szemlét az őrségváltásnál. Nincs már többé semmi a régiből. Mintha semmi se volna már, amit őriznünk kellene, sem azt, ami elmúlt; - sem azt, ami jelenvaló. Ha ma belépnék a boltozat alá: nem fogadhatnám az őrség tisztelgését; nem hallanám a sarkantyú pengését, fegyver csattogását s nem látnám a deli kuruc huszárt, amint párductekintetét vakmerőn, de bizodalommal rám szegezi. Nem szól, de mégis mintha azt mondaná tekintete:

- Szabadon jöhetsz, ne félj tőlem, nem bántalak. Te még nemzetes úr voltál, vármegyédnek igaz tisztje voltál.

Elborong a lelkem, ha rágondolok arra a régi vármegyeházra. Ott léptem először a nemzeti közélet küzdő mezejére. Fiatal életkorral, ifjú szívvel, árnyékot nem ismerő elmével és csüggedetlen buzgósággal ott ismertem meg fajom gyöngeségeit, végzetének rettentő súlyát, dicső múltunkat és dicső jövendőnket. A nemzedék törpe nagyságait s álnok összebeszéléssel készült vezéreit nem láttam ott. A közszellemnek fénye és illatja volt. Szentül hittem még, hogy a nemzeti eszmék örökké ragyognak s örökké hódítanak s hogy a közélet hangos szavú harcosa örök híve marad azoknak az elveknek, melyek hirdetésével közbizalmat támaszt maga iránt.

Hajh, öreg falak, köztetek szolgáltam törvényt és igazságot s nem vállaltam többet, csak annyit, amennyire erőm telt. Ott hagytalak. Petőfi „égi végzeménye” fölöttem is határozott. Ide rendelt a törvényhozás magasságába, ahonnan mindent látni s ahonnan oly sokban csalódni kell! Nem jobb lett volna-e föl nem jutni ebbe a magasságba?

III.
A Szent Lélek segítségül hívása - Mit énekel a nemes ember, ha szíve szerint énekel?
Az eskük könyve - Régi eskü, új eskü - A nemzet pártján levő nemesség kint szorul
- Fodor Mihály nemes atyánkfia - Birkózó adomája
- Bosszúra hívja föl a kint szorult nemességet. - A labancok táborhelye s lakomájuk készülése
- Irtóztató rombolás - Bosszút liheg a csúffá tett győzedelmes tábor

A nemesség tisztújító gyülekezésének a főispáni lakás udvarán kellett történni. Elfér ott talán mind a két párt, az egész nemesség.

A főispáni lakás ott volt s az volt, ahol ma. Ahol most az új vármegyeház van: ott állott a régi sóház még a kuruc időkből. A belső püspökkerttel szemben. A sóházon túl fekszik a főispáni szállás. Nyitott erkélye az udvar felé. Az erkélyen elnököl a főispán. Ragyogó díszruhája, kalpag a fején, kard az oldalán. Mellette jobbról-balról az alispánok s a vármegye jegyzői, tiszti főügyésze s törvényes bizonyságai. Pap is van mellette, valamelyik erős hangú apát vagy kanonok. A tisztújításnál papra is van szükség.

Miért?

Ezt kérdezi a sivatag lelkű mai ember.

Balgatag ember. Azt mondja a krónika, amikor ezt a tisztújítást megörökíti, hogy a gyűlés megkezdésekor „a szentléleknek segítségül hívása megtörtént”.

Nem áhítatos énekkel, nem templomi zengedezéssel hívták segítségül a Szent Lelket. Nem a kálvinisták egyházi énekét harsogták, amely így kezdődik: „Jövel Szent Lélek Úristen”. Nemes ember effélére nem adja fejét.

Ha már dalol, szíve szerint dalol. A szívében pedig a nemzet hősi múltjának emléke tombol, vagy a német okozta keserűség vagy a nagy nemzeti fájdalmak zokogása.

Balogh Ádám nótája: „Piros bársony süvegem”. Vagy az inszurgensek dala: „Sárga csizmás Miska”. Vagy Kisfaludy Sándor dala: „Adja isten, hogy a magyart a félvilág uralja”. Zrínyi Ilona bujdosó dala: „Lóra kuruc, lóra!” Vagy az országgyűlési ifjak keserű dala: „Bécs várostól nyugatról keletre”. Vagy az ifjú varjú gúnyoló dala a németté lett, labanccá lett mágnások ellen.

Ezek és ilyenek voltak a nemesség dalai. Ha már benne volt a dalban, szemére vágta vagy földhöz vágta a gucsmáját. Akkorát puffant, mint az ágyú. S körülnézett, hol a kutyahitű labanc, hadd ütné agyon.

Idétlen, furcsa szövege volt annak a dalnak. Hajh, de meg volt annak igazi szövege Rákóczi fejedelmünk idejéből. Tudta azt minden öreg nemes s érezte azt minden fiatal. Íme, a híres nóta most azt magyarázza: „Megismerni a kanászt - Csosza járásáról”. Micsoda bolond értelem ez! Holott az igazi nóta azt magyarázza: „Patyolat a kurucfi - Gyöngy a felesége”.

Elszokott ettől már a nemes száz esztendő óta. De a dal megmaradt. Igaz érdeme szerint nem volt tanácsos azt a dalt énekelni, de azért a nemes, ha szózata dalba tört, azt érezte, amit ő akart. Amit hős elei érezték.

Hajh, méltóságos főispán uram s mind, akik vagytok, püspökök, apáturak, mágnások s mindenféle labanc urak: engednétek csak, hogy a nemes a maga nótáját dalolja s a maga módja szerint hívja a Szent Lelket segítségül: hiába beszélnétek ti annak a fülét tele, nem úgy választaná az meg tisztjeit, ahogy ti akarjátok s ahogy a bécsi király akarja.

Akkor még nem volt meg a Szózat. Vörösmarty lánglelkében a Szózatnak csak gondolata felhőzött vagy talán még az se. Kölcsey Himnusza meg volt, de dalát még senki se ismerte. Petőfi, Jókai gyerekek voltak. A Kossuth-nótára is más szöveget énekeltek. Kossuth maga is nemzettörténelmi életének csak serdülő korában révedezett. Az ezeréves magyar nemzetnek nem volt nemzeti dala. Csak Várnáról és Mohácsról siránkoztak a régi költők, azok is latinul, ostobán, idegen nyelven. A nemzet nagy hősei magyarul verekedtek, nagy írói latinul nyöszörögtek.

Mivel kezdte volna meg hát a nemesség a nagy tisztújítást?

Hanem volt egy nagy bolond írott könyve a nemes vármegyének. Ez volt az Eskük könyve. Százféle tisztje, szolgája, hivatalnoka és katonája volt a vármegyének. Valamennyinek le kellett tenni a szent esküt, amikor tisztjébe beállott. De mindegyiknek más-más esküt. A főbíró másként esküdött, mint a földmérő. Az alispán másként esküdött, mint a bábaasszony. Az ítélő bíró is másként, mint a tanú. Az országgyűlési követ is másként, mint a várnagy. S azután a hány felekezet és hitvallás: annyiféle eskü. A katolikus a Szent-Háromság egy örök Istenen kívül Szűz Máriára és Istennek minden Szentjeire is megesküdött. A kálvinista ezt meg nem cselekedte a Pilátusért se. Hát még a zsidó! Micsoda átkokat szórt az a maga fejére, ha hamisan találna esküdni! Aztán a kezét oda kellett tartani a bibliára, még pedig a zsidó bibliára. Annak is csak bizonyos versére. De zsidóul nem tudott a tekintetes táblabíró úr. Csak egy-két kálvinista pap tudott, no meg Kocsi Sebestyén Gábor. Ha pedig ők nem voltak kéznél s a biblia becsukódott: senki se tudta, hol kell a könyvet felnyitni, hol van az a vers, amelyre a zsidónak esküvés alatt rá kellett tenni a kezét. A szedriát el kellett halasztani vagy a hosszú szakállú rabbit valahonnan föl kellett hajszolni. Ezer bajjal, vesződséggel járt. Utóbb is a nemes vármegye úgy akart a dolgon segíteni, hogy lakat alá zárja a biblia ama versét. A lakat kulcsát őrizze a várnagy. De utóbb ez ellen is nagy lett a kifogás. Azt mondták: szentségtörés a Szentírás könyveit megvasalni, mint a lókötőt. Ami igaz is.

Nos hát az Eskük könyve tele volt eskümintával. Mind valamennyi latinul, de jó csomó magyarul is. Ebben a könyvben állt külön papiroson a Szent Lélek segítségül hívása is tisztújítás idején. Ezt olvasta föl érces hangon a főispán jobbjáról a kanonok vagy apát úr, aki akkor alkalmilag a nemes vármegye káplánja volt.

Ma másként van minden. Ma már az eskü se jár olyan szertartással. Annyit is ér ám a mai eskü, mint az üres szóbeszéd. Sőt ma már olyan emberek is vannak, akik pénzért esküsznek vagy nevetve esküsznek. Tiltja hitvallásuk.

De bizony eleink másként gondolkodtak.

Tiszteket, vármegye kormányzóit, világi elöljárókat, karhatalmi erőket kell választani. Ők tartják fenn a rendet és nyugalmat három esztendeig. Ők szolgáltatják ki a törvényt és igazságot. Náluk nélkül fenekestől fordulna fel minden. Nem az isteni félelem, tisztesség, jó erkölcs és emberszeretet uralkodnék a köztársaságban, hanem a bomlott elmék és romlott indulatok fenevadjai emelnék föl fejüket. Amikor tehát a vármegye kormányzóit választjuk: akkor félre kell tenni minden kedvezést, pártos szenvedélyt és haszonlesést: akkor a legjobb és legalkalmasabb férfiakra essék a választás s józan elmével s istennek tetsző módon a valóságos alkotmányos többség akarata jusson diadalra. Bizonyára szükséges ehhez a Szent Lélek segítsége.

Ha még se jól ütne ki a tisztújítás: akkor se a Szent Lelket okozza a gyámoltalan ember, hanem legföljebb magát és a labanc urakat.

Szép deres napra, de napfényes reggelre virradt föl október 12-e.

Verner András vendéglője a Hosszú utcán nem messze esik az Angyal-vendéglőtől. A mezőföldi és a Pápa-vidéki nemesség szószólók által már hajnalban összebeszéltek s mire az őrtorony órája fél nyolcat ütött, a nemzeti párt nemessége tömött sorokban oda vonult a főispáni lakás elé s lobogói árnyékában megállt a főispáni palota és a püspökkert közötti nagy téren.

Meg kellett állnia, mert a főispáni palota udvarára be nem mehetett.

Pedig félórával előbb ott volt a helyszínen s untig elég lett volna, ha csak nyolc órára ér oda.

Mi történt?

Hát csak az történt, hogy az udvari nemesség titkon összebeszélve, már hét óra előtt odament, betöltötte a főispáni udvart, bezárta a kaput, a kapu elé állított vagy tizenöt huszárt kivont karddal, a nagy szakállú várnagy és nyalka pandúr hadnagy őrködött a huszárok fölött s be nem eresztett még lelket se a tisztújítás színhelyére.