Translation entitled „Vidéki bűntények”

© 2026, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Country Christie

© 2025, Agatha Christie Limited

All rights reserved

AGATHA CHRISTIE, POIROT, MARPLE, TOMMY AND TUPPENCE, the Agatha Christie Signature and the AC Monogram Logo are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere

All rights reserved

www.agathachristie.com

Fordította Borbás Mária, Dedinszky Zsófia, Etédi Péter, Gy. Horváth László, Katona Tamás, Neményi Róza, Sipos Katalin, Tábori Zoltán

Cover design by Emily Langford/HarperCollinsPublishers Ltd

Cover illustration: Shutterstock.com

Hungarian translation © Borbás Mária jogutódai, Dedinszky Zsófia, Etédi Péter, Gy. Horváth László, Katona Tamás jogutódai, Neményi Róza, Sipos Katalin, Tábori Zoltán, 2026

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Bevezető A TORQUAY REGATTA

Az év egyik nagy eseménye volt a mindig augusztus utolsó hétfőjén és keddjén megrendezett Torquay Regatta, amelyre már májustól elkezdtem spórolni. Nem is annyira a vitorlásversenyek maradtak meg emlékezetemben, hanem a velük együtt megrendezett vásár. Madge kiment apámmal a Haldon-rakpartra, hogy megnézzék a versenyt, ami alatt nálunk általában nagy parti volt, majd este a Regatta-bál következett. Másnap délután Madge és a szüleim elmentek teázni a Regatta Yacht Clubba, és részt vettek különböző, a hajózáshoz és a vitorlázáshoz kapcsolódó eseményen. Madge nem ült hajóra, csak ha nagyon muszáj volt, mert nem bírta a tengert, ugyanakkor szenvedélyesen érdeklődött barátaink jachtjai iránt. Egymást érték a partik és a piknikek, vagyis a Regatta társasági rendezvényei, amelyekből zsenge korom miatt én természetesen kimaradtam.

Életem várva-várt örömteli eseménye a vásár volt. A körhinta nagy, sörényes lovain körbe-körbe lehetett lovagolni, és egy hullámvasútszerű masinán száguldozni. Két zenegép is bömbölt, így a körhinta és a hullámvasút bizonyos kanyarjainál a dalok szörnyű hangzavarrá olvadtak össze. És persze megjelent az összes mutatványos: a Kövér Nő, a jósnő, Madame Arensky, meg a rémisztő Pókember. A céllövöldében Madge és Monty mindig rengeteg időt töltött, és még több pénzt vert el, a célba dobós bódénál pedig Monty mindig nyert egy csomó kókuszdiót, és hazahozta nekem, mivel tudta, hogy imádom. Ennél a bódénál később én is dobhattam néhányat, a bódés pedig nagylelkűen olyan közel engedett a célhoz, hogy néha még el is találtam néhány kókuszdiót. Akkoriban ez a játék még igazi célba dobás volt; ma már a kókuszdiókat furcsa tálakra helyezik, így csak különös szerencsével és erővel lehet leütni azokat. Régebben még komoly esélyt adtak az embernek, és hat dobásból egy általában talált is – Monty egyszer hat dobásból öt kókuszdiót nyert.

A karikadobás, a Kewpie babák, a pointerjátékok és más hasonlók akkor még nem léteztek, de a különféle standoknál mindenfélét lehetett kapni. Nekem az egypennys szőrös és színes kis majomfigurák voltak a kedvenceim, amelyeket egy hosszú tűvel a kabát gallérjára lehetett erősíteni. Minden évben hat-nyolc ilyen – rózsaszín, zöld, barna, piros, sárga – majmocskával bővítettem a gyűjteményemet, de az évek múlásával egyre nehezebb lett újabb színű vagy pofájú majmocskát találni.

Azután ott volt a híres nugát is, amelyet csak ezen a vásáron árultak. Az eladó hatalmas késével nagy darabokat csapdosott le az előtte lévő fehér-rózsaszín nugáttömbből, és kurjongatva, kiabálva kínálta a darabokat. – Tessék, barátaim, hat penny ezért a csodálatos szeletért! Aranyoskám, ha félbevágom, megér neked négy pennyt? – És így tovább, sötétedésig. Volt néhány előrecsomagolt adag is két pennyért, de az egészben pont az alkudozás volt az élvezet. – Nézze, kisasszonyka, odaadom magácskának két és fél pennyért!

Az aranyhalas játék csak körülbelül tizenkét éves koromban érkezett meg a Regattára, de azonnal nagy sikert aratott. Az egész stand tele volt rakva edényekkel – amelyekben egy-egy hal úszkált –, és pingponglabdát kellett dobálni beléjük. Ha a labda az edénybe talált, a dobó elnyerte a halat. Ez is olyan könnyű feladat volt, mint a kókuszdiók eltalálása, és már az első alkalommal tizenegy halat vittünk haza diadalmasan, hogy a dézsában éljenek. Persze a labdánkénti ár egy pennyről hamarosan hat pennyre emelkedett.

Este tűzijátékot rendeztek. Mivel a házunkból csak a nagyon magasra szálló rakétákat lehetett látni, az estét a kikötőnél lakó barátainknál töltöttük. Kilencórai kerti parti volt ez, limonádéval, fagylalttal, teasüteményekkel. Mivel nem igazán kedvelem az alkoholt, ezek az események azóta is hiányoznak nekem.

Az 1914 előtti kerti partik különös rendezvények voltak. Mindenki alkalmi öltözékben jelent meg, a nők magas sarkú cipőben, kék selyemöves muszlinestélyiben és nagy szalmakalapban, amelyen egy szál rózsa is kókadozott. Az asztalon eper-, vanília-, pisztácia-, narancs- és málnafagylalt, mindenféle krémes sütemény, szendvics, képviselőfánk és persze gyümölcsök – őszibarack, csemegeszőlő és nektarin – sorakoztak. Ebből arra következtetek, hogy ezeket a partikat szinte mindig augusztusban tartották, de arra nem emlékszem, hogy epret vagy tejszínt is felszolgáltak volna.

Nem volt egyszerű eljutni az ilyen partikra. Saját vagy bérelt kocsival csak az öregek és a gyengék mentek, a fiatalabbak viszont mind legyalogoltak két-három kilométert Torquay különböző részeiből. A szerencsések közel laktak, a többiek viszont kutyagolhattak hegynek fel, völgynek le, mert Torquay hét dombon épült. Az utakon magas sarkú cipőben, bal kézzel kissé fölemelve a hosszú szoknyát, jobbal az esernyőt tartva, bizony eléggé keserves volt baktatni – de a kerti partira még így is megérte elmenni.

(Kállai Tibor fordítása)

A PLYMOUTHI GYORS

Alec Simpson fellépett a Newton Abbot-i peronról a plymouthi gyors első osztályú fülkéjébe. Hordár követte egy nehéz bőrönddel. Már éppen lódította volna fel a csomagtartóra, amikor az ifjú tengerésztiszt megállította.

– Nem, hagyja csak az ülésen. Majd később felteszem. Tessék, fogja.

– Köszönöm, uram. – A hordár a tekintélyes borravalót átvéve távozott.

Ajtók csapódtak, sztentori hang kiáltotta: – Csak Plymouthba. Torquay-be át kell szállni. Következő megálló Plymouth. – Azután sípszó harsant, és a vonat lassan kigurult az állomásról.

Simpson hadnagy egyedül volt a fülkében. A decemberi levegő már csípett, feltolta hát az ablakot. Homlokát ráncolva körbeszimatolt. Micsoda szag! A kórházra emlékeztette, ahol a lábát operálták. Igen, kloroform, ez az!

Lehúzta az ablakot, és áttelepedett a menetiránnyal ellentétes ülésre. Pipát vett elő, és rágyújtott. Egy ideig csak ült tétlenül, nézett ki az éjszakába, és pöfékelt.

Végül felrázta magát, kinyitotta bőröndjét, előszedett néhány iratot és képes újságot, azután becsukta a bőröndöt, és megpróbálta belökni a szemben levő ülés alá – de hiába. Elakadt. Türelmetlenségében még nagyobbat lökött rajta, de a koffer fele még mindig kilógott az ülés alól.

– Mi a nyavalyáért nem megy ez be? – motyogta, azzal visszahúzta, lehajolt, és bekukucskált az ülés alá…

Egy pillanat múlva kiáltás hallatszott az éjszakában, és a nagy vonat a vészfék határozott rángatására kelletlenül megállt.

– Mon ami – mondta Poirot –, tudom, mennyire érdekli magát a plymouthi gyors rejtélye. Olvassa csak!

Felvettem a levelet, amelyet áttolt az asztalon. Rövid volt és célratörő.

Kedves Uram!

Lekötelezne, ha a lehető leghamarabb felkeresne.

Tisztelettel,

Ebenezer Halliday

Nem volt világos előttem az összefüggés, így hát kíváncsian Poirot-ra néztem.

Válaszul fogta az újságot, és felolvasott belőle: – „Szenzációs felfedezésre került sor tegnap este. Egy fiatal haditengerésztiszt, visszatérőben Plymouthba, átszúrt szívű női tetemet talált fülkéje ülése alatt. A tiszt rögvest meghúzta a vészféket, és a vonat megállt. A harminc év körüli, gazdagon öltözött hölgyet ez idáig nem sikerült azonosítani.”

Azután később: „A plymouthi gyorsban talált női holttestről kiderült, hogy nem más, mint Mrs. Rupert Carrington nagyságos asszony.” Most már érti, barátom? Ha nem, hozzáteszem a következőt: Mrs. Rupert Carringtont házasságkötése előtt Flossie Hallidaynek hívták, és az öreg Hallidaynek, Amerika acélkirályának volt a leánya.

– Aki most hívatja magát? Pompás!

– Tettem neki egy kis szolgálatot régebben… holmi bemutatóra szóló kötvények ügyében. És egyszer, amikor egy királyi látogatás kapcsán Párizsban jártam, megmutatták nekem mademoiselle Flossie-t. La jolie petite pensionnaire!1 És milyen joli dot!2 Az jó nagy galibát is okozott. Majdnem belekeveredett egy rossz viszonyba.

– Hogy történt?

– Egy bizonyos de la Rochefour gróf. Un bien mauvais sujet!3 Egy senkiházi, ahogy maguk mondanák. Egy kalandor, aki tudja, hogy kell az ujja köré csavarni egy romantikus fiatal lányt. Szerencsére az apja idejében kiszagolta. Gyorsan hazavitte Amerikába. Később hallottam, hogy férjhez ment, de a férjéről semmit sem tudok.

– Hm – mondtam. – Rupert Carrington nagyságos úr is megéri a pénzét. A vagyonát elverte az ügetőn, így hát, gondolom, az öreg Halliday dollárjai a legjobbkor jöttek. Még egy ilyen jóképű, jó modorú, lelkiismeretlen gazembert keresve sem lehetne találni.

– Ah, szegény kis hölgy! Elle n’est pas bien tombée!4

– Felteszem, a férj mindjárt az elején tudomására hozta, hogy a pénze és nem a személyisége érdekli. Azt hiszem, szinte azonnal elhidegültek egymástól. Az újabb pletykák szerint hamarosan törvényesen is szétváltak volna.

– Az öreg Halliday nem buta ember. Tud vigyázni a pénzére.

– Bizonyára. Mindenesetre tény, hogy Rupert nagyságos úrnak egy fillérje sincs.

– Aha! Vajon…

– Vajon micsoda?

– Kedves barátom, ne ugorjon a torkomnak! Látom, érdekli az eset. Tartson velem Mr. Hallidayhez. A sarkon van egy taxiállomás.

Néhány perc múlva meg is érkeztünk a gyönyörű Park Lane-i házhoz, amelyet az amerikai mágnás kibérelt. Bevezettek bennünket a könyvtárszobába, ahol hamarosan csatlakozott hozzánk egy nagy, testes, átható tekintetű és agresszív állú férfi.

– Monsieur Poirot! – mondta Mr. Halliday. – Gondolom, tudja, miért kérettem ide. Olvasta az újságokat, és én nem az a fajta vagyok, akinek megalszik a tej a szájában. Hallottam, hogy éppen Londonban van, és eszembe jutott, milyen kitűnő munkát végzett azokkal a kötvényekkel. Neveket sohasem felejtek el. A Scotland Yard legjobb nyomozói állnak rendelkezésemre, de nekem saját ember is kell. A pénz nem akadály. Minden dolláromat a kislányomnak szántam… és most, hogy meghalt, az utolsó centig arra fogom költeni, hogy lefüleljék azt a nyomorultat! Érti? Úgyhogy magának csak az árut kell leszállítania.

Poirot meghajolt.

– Vállalom, monsieur, annál inkább, mivel többször is láttam a leányát Párizsban. És most, kérem, ismertesse plymouthi útjának körülményeit és minden olyan részletet, amely ön szerint fontos lehet.

– Először is – válaszolta Halliday – nem Plymouthba utazott. Víkendre ment Avonmead Courtba, a swansea-i hercegnő kastélyába. A tizenkét óra tizennégyessel indult a Paddington pályaudvarról, amely két óra ötvenkor érkezik Bristolba (ott kellett átszállnia). A legfontosabb plymouthi gyorsvonatok természetesen Westburyn keresztül mennek, meg sem közelítik Bristolt. A tizenkettő tizennégyes Bristolig nem áll meg, de onnantól megáll Westonban, Tauntonban, Exeterben és Newton Abbotban. A lányom egyedül utazott a fülkében, amely Bristolig le volt foglalva számára, a komornájának pedig a következő kocsiba, harmadosztályra váltott jegyet.

Poirot bólintott, Mr. Halliday pedig folytatta: – Az Avonmead Court-i társaság igen vidámnak ígérkezett, több bált is terveztek, ezért lányom szinte minden ékszerét magával vitte – érhetett vagy százezer dollárt az egész.

– Un moment5* – szakította félbe Poirot. – Kinél voltak az ékszerek? A lányánál vagy a komornánál?

– Lányom mindig magánál tartotta őket egy kis kék szattyánbőr dobozban.

– Folytassa, monsieur.

– Bristolban a komorna fogta úrnője neszesszerjét és utazóköpenyét, amelyek nála voltak, és átment Flossie fülkéjéhez. Nagy meglepetésére a lányom azt mondta, nem száll ki Bristolban, hanem továbbmegy. Utasította Masont, hogy szedje le a poggyászt, és tegye be a csomagmegőrzőbe. A büfében megteázhat, azután várjon az állomáson úrnőjére, aki még a délután folyamán visszajön Bristolba egy London felé tartó vonattal. A komorna csodálkozva bár, de engedelmeskedett. A poggyászt betette a megőrzőbe, és teázott. De hiába jött egyik vonat a másik után visszafelé, úrnője egyiken sem volt rajta. Amikor az utolsó vonat is befutott, a poggyászt a helyén hagyva kivett magának egy szobát az állomáshoz közeli szállodában. Ma reggel aztán, értesülve az újságokból a tragédiáról, az első vonattal visszatért Londonba.

– Nincs semmi magyarázat leánya hirtelen úticél-változtatására?

– Hacsak az nem, hogy Jane Mason szerint Bristolban Flossie már nem egyedül volt a fülkében. Egy férfi állt a túlsó ablaknál, kifelé nézve, úgyhogy az arcát nem láthatta.

– Oldalfolyosós vonat volt, ugyebár?

– Igen.

– Melyik oldalon volt a folyosó?

– A peron felőlin. A lányom a folyosón állva beszélt Masonnal.

– Ön tehát egy percig sem kételkedik… bocsánatot kérek! – Poirot felkelt, és gondosan megigazította a kissé ferdén álló tintatartót. – Je vous demande pardon – folytatta visszatelepedve a székébe. – Az idegeimre megy, ha valami nincs pontosan a helyén. Furcsa, nemde? Tehát, monsieur, ön egy percig sem kételkedik benne, hogy a lánya e bizonyára váratlan találkozás miatt változtatta meg terveit?

– Ez az egyetlen logikus magyarázat.

– Elképzelése sincs róla, ki lehetett az illető úr?

A milliomos egy pillanatig habozott. – Nem… Fogalmam sincs róla.

– És most térjünk rá a holttest megtalálására.

– Egy fiatal tengerésztiszt fedezte fel, aki azonnal meghúzta a vészféket. A vonaton volt egy orvos. Megvizsgálta a holttestet. Először kloroformmal elkábították, majd szíven szúrták. Úgy vélte, négy órája lehetett halott, vagyis nem sokkal Bristol után csinálhatták… valószínűleg Bristol és Weston, vagy Weston és Taunton között.

– És az ékszeres dobozka?

– Az ékszeres dobozka eltűnt, Monsieur Poirot.

– Még valami, monsieur. Kire száll leánya vagyona a halála után?

– Flossie rögtön a házasságkötése után végrendeletet csinált, amelyben mindenét a férjére hagyta. – Halliday elhallgatott, majd folytatta: – Elárulhatom önnek, Monsieur Poirot, hogy elvtelen gazembernek tartom a vőmet, s hogy tanácsomra leányom éppen el akart válni tőle – ami nem ütközött volna semmilyen nehézségbe. Úgy írattam rá a pénzét, hogy életében a férje hozzá sem nyúlhatott, de noha már esztendők óta külön éltek, követelésére Flossie gyakran adott neki kisebb-nagyobb összegeket, hogy a botrányt elkerülje. Én azonban úgy döntöttem, véget vetek ennek. Nagy sokára Flossie is beleegyezett, és utasítottam az ügyvédeimet, hogy kezdjék meg a procedúrát.

– És hol van most Monsieur Carrington?

– Londonban. Tegnap, azt hiszem, vidéken volt, de este visszajött.

Poirot elgondolkodott. Aztán azt mondta: – Azt hiszem, ez minden, monsieur.

– Kívánja látni Jane Masont, a komornát?

– Lekötelezne, ha hívatná.

Halliday csengetett, és parancsot adott az inasnak.

Pár perc múlva belépett a szobába Jane Mason, egy tiszteletre méltó külsejű, kemény arcú nő, akin jó cselédhez illően nyoma sem látszott a tragédia kiváltotta érzelemnek.

– Megengedi, hogy feltegyek néhány kérdést? Tegnap indulás előtt úrnője ugyanúgy viselkedett, mint máskor? Nem volt izgatott, nyugtalan?

– Nem, uram, dehogyis.

– De Bristolban már egészen másképp festett?

– Igen, uram, nagyon ideges volt… mint aki azt sem tudja, mit beszél.

– Mit mondott önnek pontosan?

– Amennyire visszaemlékszem, uram, azt mondta: „Mason, meg kell változtatnom a terveimet. Történt valami… úgy értem, mégsem szállok ki itt. Muszáj továbbmennem. Tedd be a poggyászt a megőrzőbe, igyál egy teát, aztán várj rám az állomáson.” „Itt várjak önre, asszonyom?” – kérdeztem. „Igen, igen. Ne hagyd el az állomást. Majd egy későbbi vonattal visszajövök. Nem tudom, mikor. Lehet, hogy csak egész későn.” „Igenis, asszonyom” – feleltem én. Nem faggatózhattam persze, de nagyon furcsának találtam a dolgot.

– Ez nem vallott rá úrnőjére, ugyebár?

– Egyáltalán nem, uram.

– Magának mi a véleménye?

– Arra gondoltam, uram, hogy azzal az úrral lehet kapcsolatos, aki benn volt a fülkében. Az úrnő nem beszélt ugyan hozzá, de egyszer-kétszer feléje fordult, mintha azt akarná kérdezni tőle, hogy jól csinálja-e.

– De maga annak az úrnak az arcát nem látta?

– Nem, uram, egész idő alatt háttal állt nekem.

– Le tudná írni a külsejét?

– Világosbarna kabát és útisapka volt rajta. Magas volt és karcsú, a tarkója fekete.

– Nem ismerte fel?

– Ó, nem, uram, nem hiszem.

– Nem a gazdája, Mr. Carrington volt az véletlenül?

Mason meglepettnek látszott.

– Ó, nem, nem hiszem, uram!

– De nem biztos benne?

– Alakra hasonlított a gazdámhoz, uram… de eszembe sem jutott, hogy ő az. Olyan ritkán láttuk… Persze, azt nem állíthatom, hogy nem ő volt!

Poirot felvett a szőnyegről egy gombostűt, rosszallóan meredt rá, majd folytatta: – Lehetséges, hogy az a férfi Bristolban szállt fel a vonatra, még mielőtt maga odaért volna a fülkéhez?

Mason gondolkodott.

– Lehetséges, uram, azt hiszem. Az én kocsim nagyon zsúfolt volt, beletelt néhány percbe, mire leszállhattam… aztán meg a peronon is nagy volt a tömeg, az is késleltetett. De ebben az esetben csak egy-két percig beszélgethetett az úrnővel. Én mindenesetre úgy gondoltam, a folyosón jött végig.

– Kétségkívül ez a valószínűbb.

Poirot a homlokát ráncolta.

– Tudja, milyen ruhában volt az úrnőm, uram?

– Az újságok közöltek pár részletet, de szeretném, ha megerősítené őket.

– Fehér rókaprém kalapka, uram, fehér pettyes fátyol és kék bolyhos kosztüm – az az árnyalat, amit acélkéknek hívnak.

– Hm, meglehetősen feltűnő viselet.

– Igen – jegyezte meg Mr. Halliday. – Japp felügyelő abban bízik, ez segít majd megállapítani a helyet, ahol a bűntettet elkövették. Aki látta, biztosan emlékezni fog rá.

– Précisément!6* Köszönöm, mademoiselle.

A komorna távozott.

– Nos! – Poirot felpattant. – Itt már nem tehetek többet… kivéve, monsieur, hogy meg kell kérnem, mondjon el mindent, mindent!

– Már elmondtam.

– Biztos ebben?

– Persze.

– Akkor vége. Nem vállalhatom az ügyet.

– Miért?

– Mert ön nem őszinte hozzám.

– Biztosíthatom…

– Nem, ön valamit elhallgat.

Pillanatnyi szünet után Halliday elővett a zsebéből egy papirost, és átnyújtotta barátomnak.

– Gondolom, erre céloz, Monsieur Poirot… de teljesen kiakaszt, hogy maga még erről is tud.

Poirot mosolyogva szétbontotta a papírt. Szálkás, dőlt betűkkel írt levél volt. Poirot felolvasta.

Chère Madame!7

Kimondhatatlan örömmel nézek elébe új találkozásunknak. Levelemre írott kedves válasza után már alig bírok türelmetlenségemmel. Sohasem felejtettem el azokat a párizsi napokat. Kegyetlen dolog, hogy holnap el kell utaznia Londonból. De nemsokára, talán előbb, mint hinné, ismét részem lesz a boldogságban, hogy viszontláthatom azt a hölgyet, kinek képe azóta is elevenen él szívemben.

Fogadja, chère Madame, hódolatteljes és változhatatlan érzelmeim kifejezését,

Armand de la Rochefour

Poirot egy meghajlás kíséretében visszaadta a levelet Hallidaynek.

– Ön bizonyára nem is sejtette, monsieur, hogy leánya fel kívánja újítani ismeretségét de la Rochefour gróffal?

– Úgy ért, mint derült égből a villámcsapás! A lányom retiküljében találtam ezt a levelet. Mint nyilván tudja, Monsieur Poirot, ez az úgynevezett gróf egy utolsó csirkefogó.

Poirot bólintott.

– De mégis honnan tudott erről a levélről?

Barátom elmosolyodott. – Nem tudtam róla, monsieur. De egy detektív számára nem elég, hogy lábnyomokat kövessen meg cigarettahamuban turkáljon. Jó pszichológusnak is kell lennie! Tudtam, hogy ön nem szereti a vejét és nem bízik benne. Ő húz hasznot a lánya halálából, a komorna leírása a rejtélyes idegenről is éppen ráillik. De ön mégsem őfelé terelget engem. Miért? Nyilván, mert a gyanúja más irányba mutat. Tehát valamit eltitkol előlem.

– Igaza van, Monsieur Poirot. Biztosra vettem, hogy Rupert a bűnös, amíg meg nem találtam ezt a levelet. Iszonyatosan felkavart.

– Igen. A gróf azt írja: „Nemsokára, talán előbb, mint hinné.” Bizonyára nem akarta kivárni, míg ön értesül a felbukkanásáról. Vajon ő utazott le Londonból a tizenkét óra tizennégyessel, és ment végig a folyosón a lánya fülkéjéhez? Ha jól emlékszem, de la Rochefour gróf szintén magas és fekete hajú.

A milliomos bólintott.

– Nos, monsieur, búcsúzom. Gondolom, a Scotland Yardnak van listája az ékszerekről?

– Igen, sőt Japp felügyelő is itt van, ha találkozni szeretne vele.

Japp régi barátunk volt; bizonyos szeretetteljes lenézéssel üdvözölte Poirot-t.

– Hogy van, monsieur? Remélem, nincs harag, még ha mi ketten másként látjuk is a dolgokat. És hogy vannak a „kis szürke agysejtek”? Teljes gőzzel működnek?

Poirot szélesen mosolygott. – Működnek, kedves Japp, de mennyire hogy működnek!

– Akkor jó. Mit gondol, Rupert nagyságos úr a tettes, vagy valami piti kis bűnöző? Természetesen rajta tartjuk a szemünket a szokásos helyeken. Tudni fogunk róla, ha megpróbálják elpasszolni a csecsebecséket, márpedig akárki csinálta is, biztos, hogy nem a csillogásukban akar gyönyörködni. De nem ám! Most azt próbálom kideríteni, hol volt Rupert Carrington tegnap. Kissé rejtélyes a dolog. Egy emberem figyeli.

– Kitűnő óvintézkedés, de talán késtek vele egy napot – jegyezte meg finoman Poirot.

– Maga mindig tréfál, Monsieur Poirot. Na, én megyek is ki a Paddingtonra. Bristol, Weston, Taunton, arrafelé fogok szimatolni. Viszlát!

– Eljön hozzám este, és elmeséli, mire jutott?

– Hogyne, ha visszaérek.

– A derék felügyelő a nyüzsgés híve – mormolta Poirot, amint barátunk távozott. – Utazik, lábnyomokat méreget, sarat meg cigarettahamut szed össze! Sürög-forog! Leírhatatlanul buzgó! S ha szóba hoznám előtte a pszichológiát, tudja, mit csinálna, barátom? Vigyorogna! Azt mondaná magában: „Szegény öreg Poirot! Vénül! Szenilis lett!” Japp a „fiatal generáció, amely kopogtat az ajtón”. És ma foi!8 Olyan szorgosan kopogtat, hogy közben észre sem veszi: az ajtó nyitva van!

– És maga mihez kezd most?

– Mivel carte blanche-ot kaptunk, elköltök három pennyt: felhívom a Ritzet… mint észrevehette, ott szállt meg a gróf. Utána pedig, mivel vizes lett a lábam, és már tüsszentettem is kettőt, hazamegyek, és készítek magamnak a borszeszégőn egy kis tisane-t!9

[…]

TARTALOM

Bevezető: A Torquay Regatta
(Kállai Tibor fordítása)

A plymouthi gyors
(Gy. Horváth László fordítása)

A megdönthetetlen alibi
(Katona Tamás fordítása)

A hiányzó végrendelet esete
(Sipos Katalin fordítása)

Aranyrudak
(Etédi Péter fordítása)

Kettős bűn
(Gy. Horváth László fordítása)

A Halál Kopója
(Dedinszky Zsófia fordítása)

A cornwalli rejtély
(Gy. Horváth László fordítása)

Rejtély a regattán
(Gy. Horváth László fordítása)

Geryon gulyája
(Tábori Zoltán fordítása)

A Szakadék
(Borbás Mária fordítása)

A vérfoltos járda
(Etédi Péter fordítása)

A Gránit-laki kaland
(Neményi Róza fordítása)

Bibliográfia

A magyar kötetek, amelyekben a novellák megtalálhatók

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti alapján készítette Váraljai Viktória

ISBN 978 963 620 748 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Libre Baskerville – SIL Open Font License

Poiret One – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License