Édesanyámnak, amiért útnak indított,
és Tomnak, aki mindvégig lelkesedett ezért a könyvért.

1.

London, Park Lane,
1905 márciusa

Mrs. King az összes kést kitette a konyhaasztalra. Nem azért, hogy ráijesszen Mr. Shepherdre, bár tudta, hogy a férfi meg fog rémülni, hanem azért, hogy felhívja a figyelmét valamire. Nevezetesen arra, hogy minőségi késeket tartott. Vigyázott rájuk. Ez az ő konyhája volt.

Mindent felsúroltak, alaposan, mintha valami fertőzést akartak volna megelőzni. Az asztallap még nedves volt. Érezte a ház erőlködését, a márvány, vas és üveg egymásnak feszülését, a csövek remegését a feje felett.

Számítása szerint még húsz perce volt addig, hogy kidobják. A madam már felkelt, már javában járőrözött a hálószoba hatalmas, elefántcsont csendjében; már késésben voltak a reggelivel. Mrs. Kingnek nem volt vesztegetni való ideje. És nem vonhatott be senkit. Nem érdekelte, mit tettek vele, ezen már régen túltette magát, de a baj, természeténél fogva, rendkívül gyorsan szaporodott, mi több, indákat növesztett, és magához rántotta az embereket. A nő gyorsan mozgott. Fióktól fiókig lépett, mindent ellenőrzött, mindegyikbe belenyúlt. Gyűrődéseket keresett, hiányzó darabokat, valamit, ami nem volt rendben. De semmit sem talált. Minden tökéletes volt.

Talán túlságosan is, gondolta, és végigfutott rajta a hideg.

A falon megjelent egy árnyék.

– A kulcsokat, Mrs. King!

Érezte Mr. Shepherd szagát a háta mögött. A bőre kipárolgását. Megszáradt zsír és pézsmaszag.

Lélegezz, mondta magának, majd szembefordult a férfival.

Shepherd kitűnő komornyik volt. De még jobb pap lett volna belőle. Egyszerűen olyan volt a kinézete, mint egy papnak, főleg az ájtatossága miatt. Rezzenéstelen tekintettel nézte az asszonyt, látszott, hogy maximálisan élvezi a pillanatot.

– Jó reggelt, Mr. Shepherd! – mondta Mrs. King kedvesen, ugyanúgy, mint minden reggel.

Ha bölcsen választod meg az első lépésedet, akkor az egész szituációt irányítod: ez volt a filozófiája. De egyetlen rossz lépés elég volt ahhoz, hogy valakit sarokba szorítsanak, és péppé verjenek. Mr. Shepherd összepréselte a száját. Fura szája volt. Mint egy rózsabimbó, mégis gonosz.

– A kulcsokat! – ismételte meg kinyújtott tenyérrel.

Nem kerülgetjük a forró kását, gondolta Mrs. King, amint körbejárta a férfit. Fogást keresett rajta. Emlékezetébe akarta vésni az arcát. Ez később még jól jöhet. Amikor már beindultak a dolgok. Ha szüksége lesz rá, bátorítást meríthet belőle.

– Még be kell fejeznem ezt-azt, Mr. Shepherd – mondta végül.

Hogy megtartsa kettőjük között a távolságot, a férfi tett egy apró lépést hátrafelé, de az asszony így is jól látta a verőér pulzálását a nyakán. – Arra már nem lesz szükség, Mrs. King – felelte a férfi, az ajtón tartva a szemét.

A többi cseléd a konyha előtti átjáróban hallgatózott. Mrs. King ugyan senkit sem látott, de érezte, hogy lélegzet-visszafojtva tolongtak az ajtó árnyékos takarásában. Úgy mozgatta őket a fejében, mint a sakkfigurákat. A sofőrt és a lovászt az udvarra tolta, a cselédlányokat a hátsó lépcsőre. A szakácsnő Mr. Shepherd szobájába zárkózott, csomósra csavargatva a rózsafüzért idegességében. Mindenki az órát nézte. Minden mozgás félbeszakadt. Az egész ház várt valamire.

– Én soha semmit nem hagyok bevégezetlenül, Mr. Shepherd – mondta, megkerülve a férfit. – És ezt maga is tudja.

Azzal elindult az ajtó felé.

Látta a szanaszét rebbenő alakokat; ki a kamrába lépett be gyorsan, ki valamelyik irodába. A cipője hangosan kopogott a járólapon. A nyakán érezte a hátsó lépcső felől beáramló nedves, hideg levegőt, és arra gondolt, hogy még ez a kellemetlen borzongás is hiányozni fog neki. Ahogy a levegőt átitató karbolsav szaga is, amit nem nevezett volna kellemesnek, de legalább ismerős volt. Furának, mi több, ijesztőnek találta, hogy bizonyos idő után mi mindenhez hozzá tud szokni az ember.

Mr. Shepherd a nyomába eredt. Olyan volt, mint egy megtermett angolna, vastag és húsos, mégis nagyon gyorsan tudott mozogni, ha akart.

– Mrs. King! – kiáltott utána. – Tegnap éjszaka látták a férfiak szállásán.

– Tudom – szólt vissza Mrs. King a válla felett.

A konyha előteréből keskeny lépcsőház vezetett az előszobába, egy zöld, párnázott ajtóval a végében. Erre szegezte a pillantását. Ez az ajtó választotta el a fenti világot a lentitől, ahol kevés volt a levegő, és ahová csak a sarkok mentén jutott be némi fény. A vaskorlát olyan volt a keze alatt, mint a jég.

– Oda ne menjen fel! – figyelmeztette Shepherd.

Mrs. King nem szerette, ha Shepherd parancsolgatott neki. Viszketni kezdett tőle az orra belseje.

– Mondtam, hogy még ellenőriznem kell pár dolgot.

A férfi nem tágított. Lépteibe beleremegett a lépcső. Gyere csak, gondolta Mrs. King. Kapj el, ha tudsz! Hirtelen szembefordult a férfival. Nem fog elmenekülni előle. Erre soha nem volt példa, és nem is lesz.

– Itt marad! – recsegte a férfi, és hogy visszahúzza, kinyújtotta felé a kezét.

A csuklójánál kapta el. A férfi bőre puha volt, húsos, tömzsi ujjai fájdalmasan elszorították az asszony vénáját. A lehelete állott volt, de Mrs. King arca meg sem rebbent. Azt tette, amit a férfi a legjobban gyűlölt. Egyenesen a szemébe nézett.

Shepherd ekkor azt kérdezte:

– Mit csinált múlt éjjel odafenn, Mrs. King?

A férfi megkopaszodott az évek során. Talán a szemöldöke helyén volt csak néhány bozontos, csúf szőrszál, amit olajjal próbált lesimítani. Kétség sem fért hozzá, hogy minden reggel bekente őket viasszal, egyesével. Micsoda időpazarlás! Micsoda, férfinak semmi esetre sem nevezhető féreg!

– Talán alva jártam.

– Talán?

– Igen. Talán.

Mr. Shepherd lazított a szorításán. Az asszony látta rajta, hogy gondolkodik.

– Nos. Ez változtathat a dolgokon. Ezt talán meg fogja érteni a madam.

– De az is lehet – mondta erre Mrs. King –, hogy ébren voltam.

Mr. Shepherd a korláthoz nyomta az asszony csuklóját.

– A kulcsokat!

Az asszony felpillantott a zöld, párnázott ajtóra. Ott tornyosult felette a ház, hatalmasan, elérhetetlenül. Odafenn volt az, amit keresett. Tudta. Elrejtve valahol, vagy darabokban, de ott volt. És arra várt, hogy megtalálják.

Majd visszajövök érte, suhant át a fején a gondolat.

*

A férfi egészen a szobájáig kísérte. A házvezetőnő szobájához, amelyben ebből következően most éppen ő lakott. Mr. Shepherd megállt a küszöbön, megakadályozva, hogy a fény a helyiségbe jusson. Ami, máris úgy érezte, a múltjához tartozik. Kényelmesnek nem lehetett nevezni, zsúfoltnak annál inkább. Az asztalon még ott volt az ajándék, amit a ház urától kapott. A múlt héten volt a születésnapja. Kereken a harmincadik. És az uraság egy imakönyvet ajándékozott neki. Mindenkinek azt szokott adni. Aranyozott szegélyű, selyemszalaggal átkötött imakönyvet. Ezt biztosan itt hagyja.

Felszegte az állát, amikor átadta Mr. Shepherdnek a kulcsokat.

– Nincs több?

Mrs. King megrázta a fejét.

– Majd összepakoljuk a személyes holmiját. Eljöhet értük… – A férfi eltűnődött egy pillanatig. – Ha eljön az ideje.

Mrs. King vállat vont. Átvizsgálhatják a hálószobáját, beleszimatolhatnak az ágyneműjébe, vagy, ha úgy tetszik nekik, kinyalhatják a mosdókagylóját. Már napokkal korábban kipakolta a szekrényét. Csak az uniformisait hagyta benne az utódjának. Csupa sima szalaggal díszített, szűk nyakú gyapjúszövet ruha. Amelyekben bárki lehetett az ember. Választhatsz magadnak egy új nevet, mondták neki, amikor megérkezett, és ő a Kinget választotta. A többiek fintorogtak, nem tetszett senkinek… de akkor már kezdett mérges lenni, és nem tágított. A Mrs. csak később jött hozzá, amikor házvezetőnő lett. Olyan, hogy Mr. King, természetesen nem létezett.

Csak a tengerészkék kabátját és a kalaptűit hagyta elöl, minden mást behajtogatott a fekete bőr utazótáskájába. Már csak egy dolog volt, amitől meg kellett szabadulnia. Kihúzta a szekreter egyik fiókját, és keresgélni kezdett a benne lévő papírok között.

Végül előhúzott egy paksamétát, és kecses mozdulattal a tűzre hajította.

Mr. Shepherd beljebb lépett.

– Mi volt az?

– Néhány levél – felelte Mrs. King.

Minden izma megfeszült. A levélköteget piros szalag fogta össze, ami gyorsan elsötétült a lángok között. Először megbarnult, aztán elfeketedett.

– Kitől, az isten szerelmére?

Az asszony kemény pillantással mérte végig a férfit, akinek a szeme sietősen cikázott ide-oda a szobában, zavartan, mintha olyasmit keresett volna, amit addig nem vett észre: falban elrejtett titkokat.

– A titkos szeretőmtől – felelte Mrs. King szárazon.

Mr. Shepherd pillantása majdhogynem eszelős volt.

– Nem fog tetszeni Mr. Lockwoodnak, hogy ezt tette.

Tehát már az ügyvédért is elküldtek. Maga elé képzelte a veszélyes, ezüsthajú Mr. Lockwoodot.

– Ha akar tőlem valamit, keressen fel – válaszolta végül.

Még egy pillantást vetett a rácson feketéllő szalagra. Már nem volt ott szatén. Csak hamu volt. Porrá változott. Milyen gyorsan elveszítette az eredeti formáját, anyagát. Valami egészen más lett belőle.

Ideje volt továbbállni.

*

Shepherd a cselédszárnyon át a gazdasági udvarra kísérte. Többé nem érintette meg. Útközben elhaladtak Mr. de Vries portréja előtt. Egy hosszú asztal felett lógott. Nevetős kép volt, nevetőráncokkal a szem körül, a pirospozsgás arcon. Más házakban a király és a királynő portréját helyezték el a személyzeti étkezőben. Itt nem. Ebben a házban egyetlen uralkodó volt. Legalábbis eddig. Vajon most, hogy meghalt, ki fogják cserélni a képet? – tűnődött Mrs. King. El tudta képzelni, hogy a madamé kerül a helyére, egy olajfestmény, lágy levendulaszínekben. Ami persze mindenkire ráhozná a frászt. Annak a nőnek olyan pillantása volt, mint egy hivatásos pribéknek.

Remélem, odafentről figyel most bennünket, mondta gondolatban a portréra pillantva Mr. de Vriesnek. Vagy máshonnan, bárhová került is. Remélem, onnan is látni fogja a végjátékot. Remélem, szigonyokkal szurkálják, és kifeszítik a szemét, hogy láthassa, mit művelek a becses házával.

A ház. Volt idő, amikor csodálattal tekintett rá. A legnagyobb ház volt az egész Park Lane-en. Oszlopok és árkádok hosszan elnyúló tömege, a pincétől a padlásig hét szinttel. Új építésű, szikrázóan fehér. Szinte elnyelte a fényt; eltörpült mellette minden. A szomszédok gyűlölték. Ennek ellenére mindegyik átjött a héten, és együttérzése jeléül koszorút, virágot hozott. Tiszteletüket tették a madamnál. A búra alatt nevelt lánynál, aki az apja tökéletes kreációja volt. A makulátlan örökösnőnél.

Mrs. King behunyta a szemét. Már régen megfogadta, hogy nem tűr tovább. Évek óta ezt mondogatta magának. Ismert embereket, akiknél elszakadt a cérna. Akik épületeket gyújtottak fel, vagy torkokat vágtak el végtelen haragjukban. De Mrs. Kingnek ennél nagyobb önfegyelme volt. Az ő haragja mélyebbről fakadt, az agya legsötétebb, legeltökéltebb zugaiból. Gyűlölte a hazugokat, és még jobban gyűlölte, ha becsapták. Ettől ostobának érezte magát.

És azt mindennél jobban utálta.

*

Nem fogott kezet Mr. Shepherddel.

– Akkor… a viszontlátásra – mondta neki.

– Imádkozni fogok önért, Mrs. King.

– Tegye azt.

Fontos volt, hogy kifelé menet ne nézzen hátra. Egy nem megfelelő pillantás a nem megfelelő személyre elég lett volna ahhoz, hogy elgyengítse, mint egy gyomron rúgás. Feltételezte, hogy már takarítják a szobáját. Szinte látta, ahogy a lányok forró vízzel és szódaporral súrolják benne a padlót, és lehúzzák az ágyneműjét, így tüntetve el az ottléte utolsó nyomait.

Hallotta a cipők kopogását a macskaköveken. Látta, hogy egy galamb beröppen a gigantikus márványmauzóleum oszlopai közé. Más talán meghajolt volna előtte, hogy egy főhajtással kifejezze a tiszteletét. Mrs. King azonban szemrebbenés nélkül elsétált mellette.

Az egykori istálló előtt elhaladva cigarettafüst szagát érezte. Végigpillantott a szürke falakon és a magányos ablakon.

– Még látjuk egymást – suttogta a kőfalakat befutó borostyánnak. Érezte azt a helyet a mellső zsebében, ahol nemrég még a kertkapu kulcsát tartotta. Szinte lyukat égetett a mellkasába.

Egyedül lépett a mellékutcába, a füstös téglafalak közé. Hallotta a távoli motorok berregését. A bőrében erősödött a bizsergés, ahogy a hóna alá szorította a Gladstone táskát. Aztán kilépett a ház árnyékából, bele a világosságba.

Valaki utánakiáltott. Talán Mr. Shepherd vett tőle megkésett búcsút. De az is lehet, hogy valaki egyszerűen lekurvázta. Vagy esetleg William volt az, aki, miután észrevette, hogy elment, az udvaron át a nyomába eredt.

Azzal, hogy Williamre gondolt, kinyílt egy ajtó, amelyen át fájdalom szivárgott a szívébe. Gyorsan becsukta. Nem volt idő szeretőkre. Semmiféle kötelezettség nem lassíthatta le. Egyébként meg, mire észrevennék az eltűnését, talán vissza is tér. Legalábbis így tervezte.

Felfedezett a macskakövek között egy virágzó nárciszbokrot. Szinte érezte az ég felé forduló virágok sóvárgását. Leszakított egyet, a tenyere közé fogta, megmelengette. Úgy döntött, magával viszi.

Ez volt az első lopása.

Vagy nevezhette volna inkább jóvátételnek lopás helyett. Mert ez mégsem lopás volt. De nem ám!

2.

Hamarosan a Petticoat Lane-re ért. A tarkóján érezte a nap melegét. Gyalog tette meg az utat Mayfairtől Aldgate-ig, hogy megspórolja a metrójegy árát. Jól döntött, bár lökdösődnie kellett a tömegben. Megérte. Volt valaki, akivel találkoznia kellett. Valaki, aki mindenkinél jobban gyűlölte Mr. de Vriest. És ez a valaki nem volt egy könnyen kezelhető ember. Többek között nem szerette a meglepetéseket. Mrs. Bone területére nem lehetett engedély nélkül berontani. Még a családtagoknak sem. De Mrs. Kingnek erre nem volt ideje.

A hőség bugyborékoló energiával töltötte meg az utca levegőjét. Áporodottság áradt mindenhonnan. Trágya-, rothadtgyümölcs- és csatornaszag. Mintha minden kimozdult volna a helyéről, hogy aztán összezsúfolódva siessen tova a lapos kalapok tengerében. Valahol a távolban zene szólt, és a szeme sarkából megpillantott egy hokedlin egyensúlyozó hegedűst. Furcsa rándulást érzett a mellkasában. Mint mindig, amikor hazatért.

Koncentrálj, Dinah!, gondolta.

Előhúzta a tárcáját, az ujjai közé vett egy érmét, majd a piaci standokat tanulmányozva kivált a tömegből. Az árusok rögtön kiszúrták. Elárulták őket az oldalpillantásaik és a kitágult orrlyukuk.

Mrs. King megemelte a kezét, és ernyőt formált vele a szeme elé. Tudta, hogy idegennek hat az árusok szemében. Sem hölgy, sem tanítónő nem volt. De ápolónő és szakácsnő sem. Szorosan összefogott kabátjával, szemébe húzott kalapjával és a szájára kent, rikító folttal – ami természetesen vörös volt, a gránát színe – maga volt a megtestesült anomália.  Körülnézett. A nyomát sem látta Mrs. Bone-nak.

Az egyik standnál megérintett egy halom nadrágot. Unalmas szürke volt mind, bő, varrással behúzott derékkal. Az árus, fityegő cigarettával a szájában, kék szalaggal a kalapján, odakacsázott hozzá.

– Akar valamit?

Mrs. King hűvösen elmosolyodott.

– Természetesen.

A férfi szeme, mintha csak fel akarná mérni, végigpásztázta a testét, és megállapodott a kesztyűjén.

– Melyik tetszik?

– Ezek közül egyik sem. Mi van ott hátul?

Mrs. King a stand mögötti házra mutatott.

– Semmi.

A ház árnyékolói, alvást színlelve, le voltak húzva.

– Biztos benne?

– Teljesen.

Persze hazudott.

– Akkor ő mit csinál ott? – Mrs. King a férfi válla mögé intett a szemével.

Egy gyászruhát viselő nő lépett ki a bejárati ajtón, hunyorogva a szemébe tűző nap miatt. A férfi oldalvást pillantott, és szóra nyitotta a száját, de Mrs. King megemelt ujjával a torkára forrasztotta a szót.

Mrs. King mindig illendően szólította meg az asszonyt. A nénikém szóba sem jöhetett. Semmilyen körülmények között.

– Mrs. Bone! – szólt oda neki egészen halkan.

Ruth Bone-t nem volt könnyű észrevenni, legfeljebb csak akkor, ha az ember tudta, hol keresse. Takaros volt, bár kissé tömzsi, rafinált testfelépítésű. Talán ötvenéves lehetett, bár megkérdezni senki sem merte. Nem szerette a napsütést. Az kiszívta. Olyanná tette, mintha napokig egy pincében rejtőzködött volna. Be is húzódott gyorsan az árnyékba.

Ám amikor meghallotta Mrs. King hangját, megtorpant, és bizalmatlanul oldalra pillantott.

Mrs. King megemelte a kezét.

– Itt vagyok.

Ruth Bone szabályokkal vette magát körül. Ez mindig is így volt. Bármekkora bajba is került az ember, bármilyen mélyre is süllyedt a slamasztikában, nem lehetett a segítségét kérni. Legfeljebb indítványozni lehetett neki dolgokat. Segítségért csak a gyengék folyamodnak. Ruth sántított, ami a gyerekek szemében azt bizonyította, hogy boszorkány, maga a megtestesült gonoszság, mégis mindent megtettek azért, hogy láthassák. A szegénynegyedben született, aztán felügyeskedte magát a folyó mentén, hogy megházasodhasson. Senki sem tudta, hogy talált rá Mr. Bone. Vaskereskedő volt, és vagy tizenöt évvel idősebb az asszonynál. Dinah épphogy emlékezett rá. Hatalmas csipák voltak a szemében, és olajfoltokkal tarkított kötényt viselt. Rég elvitte a tüdőbaj. Vagy az is lehet, hogy Mrs. Bone felfalta.

Dinah sohasem vette elejét a pletykáknak. Ruth mondta neki, hogy ne tegye. Ruth, aki nemcsak a nénikéje volt, hanem a tanítója, a védelmezője, a tanácsadója is, és szó se róla, mindig jó tanácsot adott.

Mrs. King szinte látta, ahogy Ruth agya működésbe lép, mi több, hallani vélte a fogaskerekek kattogását a fejében. Ennek ellenére csendben maradt. Mrs. Bone-ra nem volt ildomos ráijeszteni.

– Ez a hölgy nadrágok iránt érdeklődik – mondta az árus. Mrs. King figyelmét nem kerülte el a mondatot átszínező figyelmeztetés. Az utca túloldalán álldogálók megváltoztatták a helyzetüket. Az ég felé fordították a fejüket, lazán, mintha a felhőket kémlelnék. Vették a riasztást.

– Nocsak, nocsak – mondta Ruth a szokásos rekedtséggel a hangjában. – Ezt a megtiszteltetést!

Egy csontos, szegényes küllemű fiú az egyik lámpaoszlopnak támaszkodott, látszólag egy újságba temette a fejét. A mandzsettája kopott volt, a bokája meztelen. Inkább tűnt őrszemnek, mint detektívnek. Az biztos, hogy nem Mrs. Bone alkalmazta. Az ő emberei nem úgy néztek ki, mint a madárijesztők. Mrs. King végigpillantott az utcán. Észrevett egy másik fiút a sarkon, a kocsmánál. Egy harmadikat az ereszcsatorna alatt.

Végiggondolta, hogy ez mit jelent.

A standok Ruth tulajdonában voltak, ahogy a ház is. Mi több, az egész utcarész; ő maga jelölte meg annak idején a sajátjaként. A területe egészen a dokkokig terjedt, egy legitim és kevésbé illegitim vállalkozásokkal teli sort képezve. Volt ott borbélyüzlet, gyár, raktárház, vaskereskedés és ki tudja, még mi. Szépen ki voltak jelölve a határai. Ha valaki illetéktelenül bemerészkedett a vonalak mögé, számolnia kellett a következményekkel.

A csontos fiú összehajtotta az újságját. Úgy nézett Mrs. Bone-ra, mintha semmi félnivalója nem lenne.

Mrs. King a zálogház felé biccentett a fejével. Három aranygolyó csillogott a bejárata felett.

– Bemennék. Van néhány dolog, amit meg kellene beszélnünk, ha van rá ideje.

Mrs. Bone a fogát szívta.

– Te akarsz megbeszélni dolgokat velem? – Közelebb lopakodott. Az illata olyan volt, mint régen. Faháncsra emlékeztetett.

– Figyelik magát, tudja? – mormogta Mrs. King alig hallhatóan.

Ruth csettintett egyet a nyelvével.

– Gyere!

Ahogy behúzta maguk mögött az ajtót, még vetett egy lopott pillantást hátrafelé.

Ruth Bone zálogháza legitim vállalkozás volt. És elég szerény is. Jó választásnak tűnt egy megbeszéléshez. Mrs. King megvárta, hogy a szeme hozzászokjon a réz, az ezüst és az arany tompa, mégis tiszteletet parancsoló csillogásához. Ruth teljesen beleolvadt a félhomályba. Szinte csak árnyéknak látszott, ahogy belépett a gigantikus pult mögé, és megemelt egy kötegnyi, szegre húzott nyugtát.

– Tedd ki a ZÁRVA táblát, légy szíves.

Mrs. King kitette, aztán, szinte teljesen kizárva a helyiségből a világosságot, az ajtónak támaszkodott.

Ruth összekulcsolta a kezét a pult felett, és Mrs. Kingre emelte rezzenéstelen pillantását.

– Kimenőn vagy?

– Nem.

– Akkor vásárolni jöttél.

– Nem egészen.

Mrs. Bone szeme elkeskenyedett.

– Évek óta a színedet sem láttam.

– Ez igaz – értett egyet Mrs. King.

– Évek óta, Dinah! – Ruth gyors, kemény pillantással végigmérte a látogatóját. – Mibe keveredtél?

– Semmibe. Szabadságot vettem ki.

– Ó. Remek.

– Igen.

– Jó érzés lehet.

– Az.

– Én sohasem tudok szabadságra menni. Nincs rá időm.

Mrs. King elmosolyodott.

– Talán adhatna magának egy keveset.

– Mi vagyok én? Hercegnő? Aki azt teheti, amihez kedve van? – Ruth pillantása ismét megkeményedett. Megdörzsölte az állát. – Mi történt?

Mrs. King lefelé pillantva felfedezett egy halom képes újságot a földön. Az egyik a divatoldalnál volt kinyitva. Mrs. King megrázkódott. Hát persze hogy Ruth beszerzett belőle egy számot. A lapról a madam pillantott rá. Az Illusztrált hírek rovat odavolt az örökösnőkért. Mrs. King elolvasta a képaláírást. Egy bimbót bontó virág. Miss de Vries a télikertjében.

Mrs. King szemügyre vette a fotót. Miss de Vries vonásai elmosódtak a selyemfelhőben, ami körülvette. Ártatlannak tűnt. Nem volt benne semmi halálos. Mrs. King ott volt, amikor a felvétel készült. A parkra néző üvegházban hosszan kattogott a fényképezőgép.

– Még egyet! – mondta Mr. Lockwood a fényképésznek, aki teljesen összezavarodott, hiszen már legalább hússzor elkattintotta a kamerát. A habozásával felbosszantotta Lockwoodot. – Azt mondtam, még egyet!

A madam egy szót sem szólt. Csak állt egy helyben, az ablak felé fordulva, és lapos pillantással nézett kifelé. Semmit sem lehetett kiolvasni a szeméből. Mégis közvetített valami csendes üzenetet a levegőn keresztül. Aztán jó legyen ám! Ne is jó. Tökéletes. Az emlék haragot szított Mrs. Kingben.

Elfordult a fotótól, és egy másik képet kezdett el tanulmányozni. Mr. de Vries portréját, alatta a dőlt betűs írással: Született 1854-ben. Meghalt 1905-ben. Mr. de Vriesnek tetszett volna, ahogy a nevét odanyomtatták. Wilhelm de Vries.

– Akkor hát hallotta a hírt – mondta Mrs. King.

Ruth összefonta a kezét a mellkasán.

– Keresztény asszony vagyok. Egyetlen halál sem okoz számomra örömet. – Elsötétült a pillantása. – Ám a név, amelyen az újságok emlegetik…

Mrs. King összehajtotta a lapot.

– Mi baja a de Vriesszel?

Mrs. Bone visszanyomta a nyugtákat a szegre. Az, hogy a fivéréről kellett beszélnie, a legrosszabb formáját hozta ki belőle.

– Amikor megszületett, a Danny O’Flynn nevet kapta. És Danny O’Flynn volt akkor is, amikor meghalt. – Szippantott egyet. – Ha meghalt. Ha nem egy nagy átverés az egész. Ha nem egy vaskos tréfa.

Mrs. King egy darabig az asszonyt nézte, aztán egészen lágy hangon azt mondta:

– Nem az, Mrs. Bone. Tényleg elment.

Ruth a nyugtákat babrálta.

– Pénzre van szükséged? – kérdezte végül.

– Nem. Miért lenne?

– Kislány korod óta ismerlek. Látom rajtad, ha bajban vagy.

Mrs. King kemény pillantással nézett az asszonyra.

– Kivéve, amikor nem.

Hosszú csend következett. Ruth agya ismét beindult: katt-katt-katt.

– Akkor – mondta, ahogy hátrálni kezdett a pulttól – mondd meg, mit akarsz. – Aztán visszhangzó léptekkel átsántikált a következő helyiségbe.

Mrs. King követte. Ruth házainak az volt a tulajdonsága, hogy összecsukódtak az ember felett. Minél mélyebbre ment bennük valaki, annál jobban. Az asszony leguggolt, és edényeket kezdett el berakni egy szekrénybe. Csészéket, tányérokat.

– Meg kell találnom egy régi barátnőmet.

– Kit?

– Winnie Smitht.

Az edények csörömpölve csúsztak egymásba.

– Jó ideje nem láttam.

– Nem?

Ruth arca megrándult, miközben felegyenesedett. A sarkával berúgta a szekrény ajtaját, és az ajtóhoz csoszogott. A hallba lépve megemelt egy csomagot.

– Csak beszélni akarok vele, Ruth. Nem kell aggódnia.

– Én aztán nem aggódom! – csattant fel Ruth, és a hóna alá tolta a dobozt. – Egy cseppet sem. Teljesen jól vagyok. És miért ne lennék, amikor megvan mindenem?

Ismét végignézett Mrs. Kingen.

– Vannak papírjaid?

Mrs. King elmosolyodott.

– Kinek kellenek papírok?

Mrs. Bone szeme elkeskenyedett.

– Nem fogsz helyet találni magadnak, lányom, ha nincs jó ajánlóleveled.

– Lehet, hogy nem akarok visszatérni az eddigi munkámhoz.

Ruth szája lefelé görbült.

– Látom, hogy sántikálsz valamiben, mint mindig. – Megkocogtatta a homlokát. – Valami nagyon fő odabenn, és ez a valami nem éppen kellemes. Sőt. Valami nagyon is gonosznak gondolom.

– Vajon ki volt a tanítómesterem?

Ruth végigmérte.

– Kutya legyek, ha tudom – mondta végül.

Mrs. Bone nem szerette, ha szó érte a jellemét. Adott a látszatra. A templomban mindig dobott pénzt a perselybe, nem élt pezsgő társasági életet, és még mindig feketében gyászolta Mr. Bone-t. Dinah tudta, hogy hiányzik neki. Ugyanakkor régebben is szívesen hordott feketét. Flancos selymet. Fényes, koromfekete ékszereket, amelyek minden mozdulatára összekoccantak.

Végül Mrs. King volt az, aki engedett:

– Üzleti ügyben akarok találkozni Winnie-vel.

Ruthnak ez a szó sem tetszett. Szerinte vulgárisan hangzott az, hogy „üzlet”. Ő nem is nevezte magát üzletasszonynak. Jobban szerette a tulajdonos hölgy kifejezést. Mr. Bone halála után eladta a vaskereskedést, és megvette a zálogházat. Aztán egy raktárépületet a dokkoknál. Nem sokkal később az első gyárát. Az O’Flynnek mindig tudták, hogyan fektessék be a megtakarításaikat. Ruth nem árult piszkos dagerrotípiákat, és nem működtetett bordélyházakat. Ő csak az elegáns, hasznot hozó tevékenységekben volt érdekelt. Betörésekben. Csetepaték szításában. Ruth volt az, aki megtanította Dinah-t a zsebmetszés fortélyaira. Nem esik messze az alma a fájától, mondta Dinah első próbálkozása után.

– Azt mondod, üzleti ügyben?

– Abban.

– A mamádat kellene meglátogatnod, nem pedig engem háborgatni Winnie Smith miatt.

Mrs. King berúgta a lábával az ajtót. Fura, görbe, kékre festett üvegablaka volt. Mire áttört rajta a fény, le is hűlt.

– A mama már elment – felelte Mrs. King.

A szomszédban valami nagy huppanással nekiütődött a falnak. Aztán minden újra elcsendesedett. Ruth próbálta megemészteni az információt.

– Szegény Cate – mondta végül. – Szegény lány. – Elkomorult. – És a húgod? Még mindig az apjával él?

– Gondolom.

– Hát nem tudod?

Mrs. King ügyelt, hogy kifejezéstelen maradjon az arca.

– Nem járok vissza oda, Ruth.

Az asszony állhatatos pillantást vetett rá.

– Szemmel tudom tartani, ha akarod.

Mrs. King erre nem válaszolt. Pedig tudta, hogy Mrs. Bone választ vár. És hálát. Vagy valamilyen érzelemmegnyilvánulást. Ha Mrs. King képes lett volna bármilyen fájdalmat kifejezni az anyja, Cate távozása miatt, megtette volna. De erre képtelen volt. Nem érzett mást, csak megkönnyebbülést. Azt, hogy túlélte. Ha valaki, ő tudta, hogyan vigyázzon magára. Nem volt büszke arra, hogy így érzett. Jobb lett volna, ha nem ennyire önző. Az önzőségből még soha semmi haszna nem volt. Most is csak annyi, hogy bizseregni kezdett a bőre a haragtól.

Mrs. Bone figyelmesen nézte, mintha a hallgatását próbálta volna értelmezni, aztán ismét keresztbe fonta a karját.

– Ruth – szólalt meg Mrs. King. – Mondja meg, hogy találhatom meg Winnie Smitht.

Mrs. Bone hangosan kifújta a benntartott levegőt.

– Jó. Játszd tovább a szfinxet. – Megigazította a hóna alatt a dobozt. – Tartsd meg magadnak a titkaidat. – Aztán sóhajtva hozzátette: – Na gyere!

3.

Ruth magánirodája a szomszédos házban volt, távol az utcától, egy gondosan kialakított búvóhelyen. Az ablakai egy piszkos udvarra néztek, ahol Mrs. King cigarettázó, sapkás fiatalembereket látott. Ruth megzörgette az ablakot.

– Vendégem van! – kiáltotta oda nekik, mire a fiúk, szétrebbentek, mint a galambok, és eltűntek az árnyékban.

– Új kifutófiúk?

Ruth megszívta az orrát.

– Azok lennének, ha lenne számukra megbízásom.

A szomszédos helyiségben lévő szalonja olyan volt, amilyennek egy szalonnak lennie kellett. A magánirodája… nos, az már más tészta volt. Ott tartotta a gyűjteménye legkedvesebb, legfényesebb darabjait. Furcsaságokat, ritkaságokat, csupa különleges dolgot. Dinah tudta, hogy az asszonynak több titkos háza is van Essex-szerte, tele gépekkel, találmányokkal, szőrmékkel, tükrökkel. Pompás műtárgyakkal, amelyeket hitelre vásárolt és hozatott be a Birodalom legkülönbözőbb pontjairól. Gyakorlatilag utat kellett törnie magának a zsámolyok, kisasztalok, szekrénykék és szekreterek között.

– Ezt a boltot hajnaltól sötétedésig figyelik. Bármit kapok is, mindenről tudnak, de hogy milyen állapotban van az a bármi... – Felkapott egy ezüsttálat, és a fülénél fogva meglóbálta. – Nézd meg ezt. Az ujjammal le tudom kaparni róla a felső réteget. Festett bádog. – Széttárta a kezét. – És mit látsz még itt? Faliórákat. Mosdótálakat. Éjjeliedényeket.

– El kellene költöznie, tudja. Ha ennyire figyelik.

Ruth összeszorította a száját.

– Nem szükséges. Most térjünk végre a tárgyra. Mit akarsz?

– Hát jó. Ajánlatom van Mrs. Smith számára. Csak támpontokra van szükségem ahhoz, hogy egyáltalán el tudjam érni.

Ruth fintorgott.

– Winnie nem alkalmas a cselszövésre.

– Erre alkalmas lesz.

– Az a nő egy ludat sem tudna elijeszteni.

– Ki tudja? Talán megfelelő ösztönzéssel sikerülne neki.

Ruth megvakarta az állát.

– Ismerek más lányokat, akik tetszenének neked. Keményebb fából valókat. Akik a piszkos munkát is elvégzik. A cirkuszban bukkantam rájuk.

– Csakhogy nem piszkos munkáról lenne szó.

– Nem? – Mrs. Bone nevetése olyan volt, mint a száraz köhögés. – Talán valami finomságról?

Mrs. King állta az asszony pillantását.

– Hol találom meg Winnie-t?

– Mi hasznom lesz belőle, ha elárulom?

– Mit szeretne?

– Először is, képbe kerülni.

Mrs. King hátradőlt.

– Tudja, mit? Magát is beveszem, ha van kedve hozzá.

A levegő feszültséggel telt meg. Olyan érzés volt, mintha a ház ki akarna fordulni a sarkaiból. Ruth kipillantott az ablakon.

– Egy helyről van szó?

– Igen.

– Hol?

– A Park Lane-en.

Ruth arckifejezése teljesen megváltozott, ahogy összevonta a szemöldökét.

– Ajaj…

– Érdekli?

Ruth felpattant, majdhogynem katapultált a székéből, és keresztülviharzott a szobán. Felkapott egy üres kalitkát, és lóbálni kezdte.

– Ne csináld.

– Mit ne csináljak?

– Jaj, ne tettesd magad ennyire ostobának!

Mrs. King csendben maradt.

– Éppen a Park Lane. – Ruth csettintett a nyelvével. – Dinah. Sose csinálj valamit személyes indíttatásból. Ezt én magam tanítottam neked. – Megint megdörzsölte az állát. – Szóval, a Park Lane…

– Igen.

– Hihetetlen. Te tényleg komolyan gondolod! Bemasírozol ide, csak úgy ukmukfukk, minden előzetes figyelmeztetés nélkül… – Mrs. Bone kihúzta magát. – A Park Lane teljesen kizárt! Az isten szerelmére, te is jól tudod, hogy a tevékenységi területünk a Gracechurch Streetig terjed. Attól nyugatra nem csinálunk semmit. Nincs olyan csecsebecse, amiért felrúgnám a határokat, és elmennék egészen a Park Lane-ig.

Csend telepedett közéjük. A kandallópárkányon vagy egy tucatnyi óra állt, de egyik sem ketyegett.

– Pedig talán ideje lenne a terjeszkedésnek, Ruth – mondta Mrs. King.

– Nem terjeszkedem! Nincs rá szükségem.

– Hatalmas házról van szó. Nagyobb, mint bármelyik az utcában. Annyi márvány van benne, amennyit még nem is látott. Versailles-i székek. Selymek. Lúdtojás nagyságú kövek.

Ruth szeme elsötétült.

– Azt hiszed, nem tudom? Azt hiszed, nem tudom, milyen házat épített magának Danny?

Mrs. King széttárta a kezét.

– Hát… akkor ennyi.

Ruth vett egy nagy levegőt. Mrs. King látta rajta, hogy erősen gondolkodik. Mrs. Bone tényleg szerette a fivérét. És meg is értette. Ugyanazokban a dolgokban fogadtak. Kutyaviadal, bokszmeccs, néha egy-egy lóverseny. Dannynek gyönyörű zsebkendői voltak, csupa első osztályú selyem. Ahogy Mrs. Bone-nak is. Egymással versengtek a legjobb dolgokért.

A gyémánt a férfi ötlete volt. Ruth ezt sohasem vitatta. Fűvel-fával beszélt róla, mire végül Ruth elé is odaállt az ötletével.

– Engem kérdezel meg utoljára? – Ami tulajdonképpen remek húzás volt, mert feltüzelte vele az asszonyt. Egyesítették a fogadásaikból és védelmi tevékenységeikből befolyt megtakarításaikat. Ez az összeg arra volt elég, hogy megvegyék Dannynek a jegyet Fokföldre.

– A többihez kérj a férjedtől – javasolta Danny, de Ruthnak több esze volt ennél. A friss házasságok könnyen zátonyra futnak a pénz miatt. És nem is volt szükség arra, hogy megkopassza Mr. Bone-t. Másként is be tudott szállni.

– Úgy érzem, a siker útjára léptem – mondta a férjének, amikor összeszedte a tőkét az első kövekre, és egy csókkal pecsételte meg a bejelentést.

És ott is maradt, ezen az úton, egy teljes hónapig, amikor is Danny ejtette. A fivére eltűnt, mintha a föld nyelte volna el. Megváltoztatta a nevét. Wilhelm de Vries lett belőle. Igaz, küldött a húgának egy csekket. Az utolsó pennyig visszafizette neki a kölcsönt, az eredeti összeg többszörösét. Mindenki hallott a nagylelkűségéről. Erről ő maga gondoskodott. Merthogy a gyémánt nagyon bejött Danny O’Flynn-nek. Felfoghatatlan vagyonhoz juttatta. Hatalmas készleteket halmozott fel, folyamatosan építkezett, monopóliumokat hozott létre akkora kölcsönökből, amelyeknek a jóváhagyásához egész kormányokra volt szükség. Hallatlan gazdagságra tett szert, akkorára, amelytől megállt az ember szíve a mellkasában. Már csak milliomosként emlegették. Milliomosként!

Mrs. Bone sosem bocsátott meg neki.

– Ha valaki felnyitja annak a háznak a hasát, évekig ellakomázhat belőle – jegyezte meg Mrs. King hűvösen. Az udvar felé pillantott. – Soha többé nem kellene kifutófiúkat alkalmaznia.

Az órák, ha lehet, még dühösebben kezdtek csillogni a kandallópárkányon. Ruth az ablakot bámulta rezzenéstelenül.

Mrs. King a zsebébe nyúlt, és előhúzott belőle egy zsebkendőbe bugyolált tárgyat. Egy ezüstórát. Lóbálni kezdte a láncánál fogva. Ahogy lassan forogni kezdett a fényben, megcsillant rajta egy kicsi, vésett monogram: WdV.

– Mit szólna egy kis előleghez? – kérdezte. – A szolgálatai fejében?

Ruth szeme alig észrevehetően megvillant, ahogy az órát nézte. Az ezüst visszatükröződött a pupilláján. Aztán megszólalt:

– Csak hogy tudd, én nem akartam, hogy odamenj.

– Hová?

– Hát abba a házba.

Mrs. King nem szólt. Ezeket a dolgokat sohasem vitatta meg Mrs. Bone-nal. Ettől függetlenül ismerte a véleményét. Hogy se szeri, se száma nem volt a lányoknak, akiket Danny O’Flynn felcsinált. Hogy ha az ember vette volna a fáradságot, a világ bármely pontján találhatott volna O’Flynn-fattyakat. Dinah ebben a vonatkozásban semmiképp sem számított különlegesnek.

Mrs. Bone természetesen mindent fordítva látott, de épp ez volt a cél.

Mrs. Kingnek eszébe jutott a szobalányfőkötő, amit évekkel korábban küldtek neki. Az anyja elkerekedő szeme, amikor felpróbálta. Hatalmas lehetőség, mondták neki. Csak el kellett fogadnia egy úriember kegyes ajánlatát, és máris álláshoz juthatott egy nagy házban.

Eszébe jutott a repedés az ablakon. Akkor tűnt fel neki, amikor elhagyta az otthonát. Szinte látta, ahogy megtörik rajta a fény.

– Ugyan – mondta most egy vállrándítással. – Ne ostorozza magát miatta.

– Szóval, elment – dünnyögte Mrs. Bone. – Tényleg?

– Tényleg. Százszázalékosan.

Ruth, ha lehet, most még jobban szemügyre vette.

– Akkor kinek a vérét akarod?

– Ezt meg hogy érti?

– Csak egy bolond venné célba a Park Lane-t. Te pedig nem vagy bolond.

– Csak megragadok egy tetszetős lehetőséget.

Mrs. Bone megcsóválta a fejét.

– Mondd meg az igazat, Dinah.

Az igazat. Mrs. King gondolkodóba esett. Az igazság az volt, hogy nem volt választása. Ezt diktálta neki az agya, a vére, minden testrésze. Egyetlen ritmusra mozdult benne minden, aminek az volt a refrénje, hogy győzz, győzz, győzz. Az alternatíva, hogy mindent széthordanak, szóba sem jöhetett.

– Maga is tudja, hogy szégyenfoltként tekintenek rám – mondta végül halkan.

Mrs. Bone arca furcsán megrándult. Mintha fájt volna neki valami. Valószínűleg a saját gondolatai hatottak rá így.

Az, ami elhangzott. Azt gondolhatta végig.

Végül kihúzta magát.

– Kalapok – mondta végül.

– Kalapok?

– Ha befolyásoló eszközre akarsz szert tenni Mrs. Smithszel kapcsolatban, akkor be kell szerezned néhány kalapot.

Mrs. King elgondolkozott.

– Kalapok – ismételte meg. – Azt hiszem, ez menni fog.

Ruth halkan felsóhajtott.

– Nem változtál. Egy szemernyit sem. – A szeme felvillant, ahogy a tenyerét felfelé fordítva kinyújtotta a kezét az óráért. – Azt add nekem.

Mrs. King felállt.

– Kezet rá?

Ruth hátrahőkölt.

– Kezet? Mire? Hiszen nem állapodtunk meg semmiben.

Mrs. King odahajolt hozzá, és mindkét oldalról megpuszilta. Ruth válla megfeszült.

– Hiányzott – mondta Mrs. King lágy hangon, és komolyan is gondolta.

Ruth testén zizegni kezdett a selyem.

– Bemasírozol ide, felborzolod az idegeimet, elrontod a napomat…

Mrs. King elhúzódott az asszonytól, és megigazította a kabátját meg a kalapját.

– Hamarosan visszajövök, Ruth.

Ruth kibicegett a szobából. Útközben becsúsztatta az órát tucatnyi zsebei egyikébe.

– Alig várom.

4.

– Mrs. Smith!

A Spitalfields negyedben volt, a Commercial Street fölött gomolygott a por. Forró nap volt, és a hőmérséklet egyre emelkedett.

Winnie Smith háta megfeszült, ahogy átbillentette a babakocsiját a járdaszegélyen. A kocsi dobozokkal volt tele, amelyek minden megtett lépésnél egymásnak koccantak. A kocsi nagyot zökkent egy kövön. Valami megpattant benne, egy rugó vagy egy küllő, és majdnem elrántotta Winnie-t. Csak el ne ess, rimánkodott magában. Ha elesel, senki sem fog felsegíteni.

– Mrs. Smith!

Megállt. Lám, olyan vagyok, mint egy fa, együtt hajlongok a széllel. Az utóbbi időben, gondolta, többször is előfordult vele hasonló. Hogy valami lelkesítő dologgal bátorította önmagát. Máskülönben nem is bírta volna végigcsinálni a napjait. Megroggyantam, állapította meg fanyarul. Egyenesen kétségbeejtő a helyzetem.

– Igen? – kérdezte, hunyorogva az erős napsütésben.

Látta, hogy Bert, Mr. Champion segédje úgy integet felé, mintha egy robogó vonatot akarna megállítani, és már özönlöttek is a szájából a szavak, legalább olyan összevisszaságban, mint ahogy a fogai álltak:

– Mr. Champion azt üzeni, hogy nagyon sajnálja, és ezer bocsánatot kér, de mindennel késésben van, ez már csak ilyen reggel, így ma semmi esetre sem tudja fogadni önt.

Winnie kihúzta magát. Érezte, hogy elönti a harag. Egyenesen a gyomrából tört fel, tüzesen, hatalmas erővel. Ennek ellenére megpróbált könnyed hangon válaszolni:

– Bert – kezdte, és még egy mosolyt is sikerült az arcára varázsolnia. – Ugye nem azt akarja mondani, hogy a semmiért vonszoltam el idáig a legjobb darabjaimat?

Nekifeszült, egy nagy lendülettel teljesen feltolta a járdára a babakocsit, de Bert megkerülte, és lezárta előtte a bolt bejárata felé vezető utat, amely felett égszínkék táblán, cirkalmas betűkkel hirdette a felirat: MR. CHAMPION, KALAPOS.

– Nem, Mrs. Smith. Nem a semmiért. De ma akkor sem jó. – Bert sima léptekkel beállt a kocsi elé, és az elejére helyezte a kezét. – Tudja, hogy van ez.

Winnie továbbra is mosolygott. Reggel így állította be az arcát, és a Commercial Streeten többször is igazított rajta. Elég volt, ha ránézett valaki, máris felhúzta a szája sarkát, és közben tovább tolta az imbolygó kocsiját, ami alapján nézhették fiatal anyukának, csavargónak, vagy akár bolondnak is. Napestig képes lett volna mosolyogni.

– De egy pohár vizet csak kaphatnék? – kérdezte, miközben elképzelte, hogy az ajtóhoz szorítja Bertet, és ritmusra elkezdi beleverni a fejét az üvegbe: őrült asszony, őrült asszony, őrült asszony.

Bert szeme elkerekedett, mire Winnie erősen rátámaszkodott a babakocsira, úgy, hogy az megindult a férfi cipőorra felé.

– Hát…

– Csak egy pohár vizet kérek, Bert – mondta Winnie.

Bert hátrapillantott a válla felett.

– Mr. Champion következő ügyfele bármelyik pillanatban megérkezhet, Mrs. Smith.

– Felhajtom a vizet, és már itt sem vagyok – felelte erre Winnie. Bertnek félre kellett ugrania az útból, nehogy átmenjen a lábán az ajtó felé közeledő babakocsi.

Az üzlet világos volt, és tiszta, a falait borító polcok tojáshéjszínű szalagokkal és muszlinokkal voltak tele. Nekem tízszer ekkora üzletem lesz, gondolta Winnie. Levendulával fogom díszíteni. Egész nap égni fog benne a villany, és a kitett darabokon nem lesznek árcédulák. Bárki bejöhet nézelődni, időpontkérés nélkül. Jóleső érzés volt erről ábrándozni. Az esély ugyanakkor, hogy valaha saját boltja lesz, csekély volt. Majdnem a nullával egyenlő.

Ezt az utolsó két mondatot egy apró démonhoz tartozó, csúfondáros hangocska tette hozzá a többi, jóval kellemesebb gondolathoz. Ez a démon egy parányi szigonnyal szurkálta a fülcimpáját, ám Winnie megpróbált nem odafigyelni rá. Ami persze nem nagyon sikerült neki. Nagyon is hallotta, hogy mit mondott. Ugyanakkor a démonok nagyon fondorlatosak tudtak lenni. Fekete köpenyt viseltek, megnyerő arcuk volt, és nagyon jól bántak a szavakkal.

Hirtelen mozgást észlelt a bolt hátsó felében. Mintha egy alak járkált volna odabenn. Winnie nagyot taszított a babakocsiján, és már benn is volt.

– Jó napot kívánok! – mondta hangosan, hogy biztosan meghallják.

Bert megpróbálta túlkiabálni:

– Mr. Champion!

Winnie fejében repkedtek a gondolatok. Úgy vélte, egy perce van, talán egy kicsit több. Egy rossz lépés, és kituszkolják a boltból, és meg is tehetik; egy középkorú, mindenki számára nyűg bajkeverőhöz még csak rendőrt sem kell hívniuk. Egyszerűen kipenderítik, és meglehet, hogy még a babakocsiját sem kapja vissza. Még szorosabban markolta a tolókart. Nem veszíthette el a kocsit. Akkor tényleg mindennek vége lett volna.

– Igen? – szólt ki egy hang az irodából. – Ki az?

– Mrs. Smith – válaszolta Winnie hangosan, és minden kiálló dologba beletolva a kocsiját, elindult a belső ajtó felé.

Mr. Champion úgy ült az íróasztala mögött, mint egy piknikeskosárba gyömöszölt sonka: kifényesedett, rózsaszín arccal, vesszők és huzalok között. A polcai kalapsablonokkal, csipkekesztyűkkel és különböző színű anyagokkal voltak tele. A férfi szemüvege az orrára csúszott, ahogy riadtan felkapta a fejét.

– Mi a…

Winnie harcra készen megfeszítette az izmait. A tenyere megcsúszott a markolaton.

– Bert… – mondta Mr. Champion vészjósló hangon.

– A megbeszélt találkozóra jöttem, Mr. Champion – közölte Winnie.

Mr. Champion hosszan végigmérte. Az arca mindent elárult, ahogy keresztbe fonta húsos karját a mellkasán.

– Most egy másik látogatót várok, Mrs. Smith.

Meg sem próbálta leplezni a bosszúságát. Neki ennél nagyobb, fontosabb ügyeket kellett elintéznie. Winnie a férfi felé fordította a babakocsiját.

– Nekem pedig máshol is vannak megbeszéléseim. Az időpont az időpont, Mr. Champion. Nem beszélve arról, hogy esetleg tudok mutatni önnek tetsző dolgokat.

A férfi egy pillanatig nem szólt semmit, aztán felállt. Lassan beszélt, mintha azt feltételezte volna, hogy Winnie nem ért angolul.

– Mi nem így intézzük a dolgokat, Mrs. Smith.

A pillantása a babakocsira siklott. Összepréselte a száját.

– És hogy kerül ide ez az ormótlan darab?

Winnie lehúzta a kocsiról a ponyvát. Az alatt tartotta a kalapokat, szépen elkülönítve, drótsablonokra húzva, a kézimunkák, blúzok, kombinék és zoknik tetején.

– Nézze csak! – mondta, majd elhúzta az egyik mintadarabról a selyempapírt, és féloldalasan megemelte. – Ezt a modellt például Tengerszemnek nevezem. – A kezét magasra emelve lassan körbefordult a kalappal. – Pezsgőszín szatén, kék rozettákkal. Barna bársonyból készült hurkokkal. – Vett egy nagy levegőt. – Lilásrózsaszín virágokkal díszítettem, de világoskékkel is meg tudom csinálni.

A levegőnek aszaltgyümölcs- és ecetszaga volt. Mr. Champion pillantása nem is lehetett volna fenyegetőbb. Kinyújtotta a kezét, és óvatosan megérintette a rozettákat.

Mielőtt bármit mondhatott volna, Winnie előhúzta a következő kalapot.

– Ezzel a stílussal még biztosan nem találkozott. Savoynak neveztem el. Selyemszegélyű zsinór, látja? Bemegy a karima alá.

– Ez szőr?

– Most mondtam, hogy zsinór, Mr. Champion.

– Szőr, ha mondom. Csak azt nem tudom, hogy mié.

Winnie újabb levegővétellel próbálta leplezni a hangjában lévő a türelmetlenséget.

– New Yorkban ez a legújabb trend, uram.

Mr. Champion az orrát ráncolta bosszúságában.

– Csakhogy mi nem New Yorkban vagyunk. – Aztán mégiscsak közelebb hajolt, még jobban összeráncolva az orra körül a bőrt. – És ezek mik?

– Ibolyák. Fekete selyemből.

– Nem. Ezekre gondolok – bökött oda az ujjával az anyagra. – Ezekre a lyukakra.

Winnie-nek a torkán akadt a levegő.

– Lehet, hogy valami lecsúszott róla útközben. Egy pillanat alatt… – Tett egy lépést előre, hogy letegye a kalapot a férfi íróasztalára, de az kicsúszott a kezéből, és a földre esett.

Mr. Champion idegesen legyintett.

– Nem, nem, nem! Ez így nem lesz jó. – Kinyújtotta az ujját, amelyen megbarnult a köröm, és mutogatni kezdett. – Az ott be van horpadva. És nézze meg ezt! Fekete szalaggal kombinálta a barnát. – Mintha piszokba nyúlt volna, végighúzta a tenyerét a nadrágján. – Feltételezem, nem próbálta össze a színeket, mielőtt összedolgozta volna őket.

Csend.

Winnie a háta közepén érezte Bert pillantását. Mr. Championra nézett. A férfi arcának olyan színe volt, mint a marhafaggyúnak. Beteges. Igen, ismerte be magában. Gondolkodás nélkül felhasználtam mindent, ami a kezem ügyébe került. Érdekeltek is engem a színek!

Nem végeztél rossz munkát, mondta egy vékony hang a fejében. Egész jól sikerültek a kalapjaid. Ne add fel! A babakocsira pillantott. Nevetséges vagyok, gondolta, és kétségbeesésében majdnem felnevetett.

Nem kellett volna idáig süllyednie. Winnie Smithből szinte bármi lehetett volna. Tanítónő, titkárnő. Vagy akár apáca is. Jó végzettsége volt, kellemes hangja, tiszta ruházata. De ő, perverz módon, ostoba fejjel, úgy döntött, hogy beáll szolgálni egy gazdag házhoz. Az emberek meredt szemmel kérdezték tőle, honnan jött ez a halvaszületett ötlete. De hiába magyarázott nekik, nem értették meg az indítékait. Mit számít? Ezt választottam, és kész, mondogatta akkoriban. Egyébként meg tiszteletre méltó állás, csak elhivatottság kell hozzá.

Sokan őrültnek gondolták, vagy azt hitték, hogy viccel, és bizonyos fokig ez is történt. Aztán, csak hogy meghökkentse az embereket, hatásos érvelésbe fogott, és megpróbált okos dolgokat mondani. És bármilyen ijesztő volt is, a végén maga is elhitte, amiket másoknak mondott. Igen. Néha Winnie tényleg megijedt önmagától. Helyesebben, a saját makacsságától.

– Nem bánnám, ha megállapodnánk az árakban – mondta végül.

Mr. Champion szeme elkeskenyedett.

– Nem bánná? Maga? – Úgy tűnt, mintha valami nagyon csúnyát akarna mondani. – Nem. Látom, hogy tényleg nem bánná. Bert, kísérd ki a hölgyet, légy szíves!

Winnie ismerte Mr. Championt. Tudta róla, hogy szeret előnyös üzleteket kötni. Most is erre ment ki a játék. Minél lejjebb akarta vinni az árakat, szinte az anyagköltségig, hogy aztán csillagászati összegekért eladja a darabokat. Trükközött a megrendelésekkel, és többnyire ki sem fizette a beszállítóit. Ahhoz, hogy ezt valaki észrevegye, csak körbe kellett pillantani az üzletben. Egyetlen célja volt: a lehető legjobban megkopasztani a városban élő lányokat és asszonyokat.

– Mit szólna, ha itt hagynám őket bizományban? Lehet, hogy a vásárlói szívesen kipróbálnának valami újat.

– Az én vásárlóim – mondta Mr. Champion – minőséget vesznek. – Közben tetőtől talpig végigmérte Winnie-t, aki pontosan tudta, mit lát a férfi. Egy szürke vállkendőt, ápolatlan, kócos tincseket, száraz, szürke bőrt, amely erőteljes ereszkedésnek indult az áll alatt. Semmi olyat nem tudott felmutatni, amivel felkelthette volna az érdeklődést, vagy amit bárki meg akart volna venni. – Minőséget, Mrs. Smith. Nézze meg a szótárban, mit jelent a szó.

Winnie érezte, hogy a feje búbjáig elönti a forróság. Hát ez a nap is eljött, gondolta. Már a legjobb darabjaimat sem tudom eladni. Megrémisztette ez a gigantikus bukás.

Persze tudta, hogy be fog következni. Hetek óta érezte a szagát a levegőben. Így hát azt tette, amit tennie kellett: tiszteletteljesen leemelte a kalapjait az íróasztalról, és visszatette őket a babakocsiba.

– Tudja, a legutóbbi rendelést még átvette tőlem, Mr. Champion – jegyezte meg halkan.

A férfi felkapta a fejét.

– Az teljesen kizárt.

– Megvan róla a nyugta.

– Akkor azt kell mondanom, hogy egy darabot sem tudtam eladni belőle. Valószínűleg csak foglalja a helyet a műhelyemben.

– Vethetek rájuk egy pillantást?

– Hogy mit? – A férfi elhallgatott, hangosan beszívta a levegőt, és egyre vörösebb lett. – Nem, Mrs. Smith. Szó sem lehet róla. Bert! Az ajtót!

Bert aggodalmas, mi több, bűntudatos képet vágott. Winnie meg sem moccant.

– Tartozik nekem, Mr. Champion. Tartozik nekem az utolsó rendelés árával.

Mr. Champion kihúzta magát, amilyen magasra csak tudta. Már nem is lehetett meghatározni az arcszínét.

– Ki innen, Mrs. Smith! Hallja? Kifelé!

Ez nem volt igazságos. Naná, hogy nem. De Winnie ezt valahogy még csak nem is furcsállotta. Elmosolyodott, pedig nehezére esett: mintha önnön lelkét vágta volna ketté, mégis örült a fájdalomnak, mi több, majdhogynem megkönnyebbült tőle, mert azt jelentette, hogy még él.

– Még visszajövök, Mr. Champion. Higgye el, visszajövök.

A babakocsi csikorogva, döcögve eljutott a bejárati ajtóig, mi több, bele is csapódott a nagy lendülettől, amellyel Winnie megpróbálta visszavonszolni az utcára. Hallotta, hogy Bert ott liheg a háta mögött.

– A jövő héten megpróbálhatom bejuttatni, Mrs. Smith – motyogta.

Az asszony szembefordult vele.

– Ez így nincs rendben, Bert.

– Nem kellett volna felbosszantania, Mrs. Smith. Nem segített vele a helyzeten.

– Nem mintha maga segített volna – felelte kimérten az asszony, mielőtt berúgta az ajtót maga mögött. A férfi aggodalmas képpel nézett utána az üzlet tojáshéjszínű homályából.

Mrs. Smith hosszan beszívta a levegőt. Ezúttal nem találta vigasztalónak a napfényt. Kicsinek érezte magát tőle. Attól félt, hogy meg fog sülni a perzselő sugarak alatt. Ahogy megfordult, látta, hogy egy nő járkál fel-alá a járdán, és röplapokat osztogat. Kicsi, férfias szemüveget viselt, és valami egészen fura felsőt. Kalap nem volt rajta.

– Adhatok önnek egy röplapot? – szólt oda Winnie-nek.

A nőnek nagy és elképesztően erős fogai voltak. Olyannak tűnt, mint aki egy perc alatt fel tudná falni Mr. Championt, hogy aztán, jól megrágva a zsíros darabkáit, kiköpje a járdára.

– Ne fáradjon – felelte Winnie. – Úgysem használ semmit.

Azzal elsietett.

5.

Negyvenpercnyi gyaloglással jutott el a következő megbeszélés helyszínére. Ne keseredj el, biztatta magát. Fel a fejjel!

A séta segített. Talán mégsem sült el olyan rosszul az előbbi látogatás, mint ahogy elsőre hitte. Talán Mr. Champion a jövő hétig meggondolja magát. Ha nem csipkednék örökké a démonjai, vidáman, kikezdve a bőrét, talán nem gondolna mindjárt a legrosszabbra.

– Szerencsés vagyok – mondta szigorú hangon. – Most nem fog elkerülni a szerencse. – A babakocsi felnyögött, és sötét pöttyök jelentek meg a szeme előtt. Hová jutottál, Winnie? – kérdezte a fejében a vékonysága ellenére is kétségbeejtő hang.

A következő látogatás könnyebbnek ígérkezett. Egy magánházban várták: nem egy jelentősben, de a háziasszony nagy kedvelője volt a bálnacsontnak, a jó kemény fajtának, és jól fizetett. Vulgáris volt, vagy egy olyan házban élt, amely vulgárissá tette, de az alsóneműhöz jó szeme volt. Tudta, mi áll jól neki. És Winnie ezt respektálta. Egy profival könnyű szót érteni.

Winnie a bejárathoz tolta a babakocsit, és miközben bekopogott az ajtón, elrendezte a holmiját, és megigazította a haját a kalapja alatt. Látta az ólomüvegen visszaverődő tükörképét; óriásnak tűnt az árnyak között. Amikor hallotta, hogy kattan a zár, az arcára varázsolta a legmegnyerőbb mosolyát. Nyugalom, mondta magában, mert az idegei kezdték felmondani a szolgálatot. Nem lesz semmi baj.

Egy csenevész cselédlány nyitott ajtót.

– Elkésett – mondta, és mintha Winnie nem babakocsit, hanem omnibuszt vonszolt volna, a falhoz préselte magát. – Most maga miatt másodszor is nekiállhatok teát főzni.

Winnie összehúzta a szemöldökét.

– Ezt meg hogy érti?

– Úgy tűnik, ma mindenki alsóneműt akar eladni. – A cselédlány hangosan becsapta az ajtót. Winnie orrába benyomult a ruháját is átitató főtt hús szaga. – Az imént jött egy másik asszony. A nagysága most vele van.

Winnie úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna. A szalon félig nyitott ajtaján át tisztán hallotta a selyempapír susogását. Megelőzte egy versenytárs! A cselédlányra nézett.

– Köszönöm a figyelmeztetést.

Megcélozta a szalon ajtaját, és betolta rajta a babakocsit.

– Jó napot! – kiáltotta, reményei szerint könnyed vidámsággal. Csakhogy a torka száraz volt, így a hangja károgósra sikerült.

Először nem látott mást, csak a hatalmas lángokkal égő tüzet. Begyújtani egy ilyen napon… Felért az őrülettel. Még a falak is izzadtak. Amúgy is mindig fojtogatónak találta a szalont politúrozott bútoraival és tolakodó, kanárisárga falaival.

A nagysága felé fordult. A nő haja csak úgy csillogott a lakktól. Rózsaszín székében ült, a tűz mellett, és térdmagasságig dobozok és anyagok vették körül.

– Mrs. Smith! Azt hittem, már el sem jön. Mindjárt megnézem a maga dolgait is. De az a helyzet, hogy váratlanul betoppant hozzám egy másik hölgy… Mit is mondott, hogy hívják?

Az ajtó mögül előlépett egy árnyék. Olyan egyenes volt, mint a piszkafa, és az arca fehérebbnek tűnt a márványnál.

– King – felelte. – Mrs. King.

– Ah! – nyögte Winnie.

Úgy érezte, minden csepp levegő kiszakad a tüdejéből.

Fura, gondolta, hogy működik az ember emlékezete. Ez a hang. Összeszorult tőle a szíve. A régi napokat idézte fel, és vele együtt a karbolsav szagát meg a fehér márvány hidegét.

Csakhogy Mrs. Smith nem akart emlékezni. Egyáltalán.

Elektromosság töltötte meg a szobát. A tükör bepárásodott.

– Remélem, nem gondolja, hogy meg akarom kaparintani az üzletét – mondta a hang.

A nagysága csettintett.

– Jöjjön beljebb, Mrs. Smith. Dorcas majd hoz nekünk teát. Dorcas!

Egy hosszú pillanatig semmi sem történt. Winnie csak állt, és bámult. Aztán vett egy nagy levegőt. Szólalj már meg, biztatta magát. Muszáj mondanod valamit.

– Ismerem a hölgyet – mondta végül. – Már találkoztunk.

A forróság tovább vastagodott.

Mrs. King könnyeden, mosolyogva válaszolt:

– Így igaz.

A nagysága a dobozban lévő krémszínű csipkéket markolászta; oda sem figyelt.

– Dorcas! – kiáltotta.

El kellett volna mennie. Azon nyomban. Winnie szinte érezte, ahogy az izmai húzni kezdik az ajtó felé. Fuss, fuss! Ehelyett a szoba közepéig tolta a babakocsit. A kerekek megnyikordultak a szőnyeg által vetett hullámokon. Látott már ennél vastagabb szőnyeget is. A Park Lane-en. Olyan vastagokat, mint az erdő aljnövényzete; puhábbakat a felhőknél is. Mrs. Kingre nézett, és azt gondolta: ismerlek, de nem akarok emlékezni.

A légzésére koncentrálva hátrahúzta a babakocsin a ponyvát.

Három év telt el azóta, hogy utoljára a Park Lane-en járt. Most mégis elfogta a félelem. Égető szükségét érezte annak, hogy elfusson, elbújjon, vagy hogy nevetésben törjön ki. Uralkodott magán; egyiket sem tette.

– Sohasem hittem, hogy egyszer maga is megpróbálkozik az alsóneműbiznisszel – mondta végül, csakhogy tesztelje a hangját.

A nagysága felkapta a fejét.

– Ez nem a rendes foglalkozása, Mrs. King?

Mrs. King Winnie-t nézte. A pillantásából nem lehetett kiolvasni semmit. Aztán lehajolt, és óvatosan előhúzott néhány fűzőt.

– Ezeket biztosan meg akarja nézni, madam. Fogja csak, milyen finom csontok vannak benne.

Ebben mindig jó volt. Jó taktikái voltak a figyelem elterelésére. És a visszatáncolásra is.

– Amikor utoljára láttam – folytatta Winnie az asszonyon tartva a szemét –, jól fizető állása volt egy belvárosi házban.

Mrs. King titokzatosan elmosolyodott.

– Ugyanezt magáról is el lehet mondani.

A nagyságát teljesen lenyűgözte, amit hallott.

– Maga egy hölgy szobalánya volt? – kérdezte Mrs. Kingtől.

A cselédlány, tálcával a kezében, ebben a pillanatban lökte be maga előtt az ajtót. A szeme kidülledt, amikor meglátta a szőnyegen a selyemszalag- és kombinéhalmokat.

– Házvezetőnő voltam – felelte Mrs. King könnyed, közömbös hangon. – De felmondtam. Ki nem állhattuk egymást az asszonyommal.

A nagysága végigmérte a saját cselédlányát, aki olyan vehemenciával kezdte el lerakni a csészéket a kisasztalra, mintha lapos köveket dobálna.

– Az isten szerelmére, Dorcas, vigyázz! – Aztán Mrs. Kingre pillantott. – Azt mondja, felmondott? Túl sok volt a dolga?

Mrs. King kifürkészhetetlen mosollyal válaszolt:

– Nem egészen.

Winnie nem akarta hallani a választ. Nem akarta tudni, miért jött el Mrs. King az állásából. Érezte, hogy az egész teste megmerevedik. A nagysága felé fordult, és megbicsakló hangon azt mondta:

– Hoztam önnek néhány kalapot, asszonyom. De nem szeretném, ha más is látná őket. – Mrs. Kinghez fordult, bár a pillantását kerülte. – Magunkra hagyna minket néhány percre?

A nagysága a cselédjére nézett.

Mrs. King azonnal reagált:

– Kalapokat akar? Miért nem mondta? Nézzen bele ebbe a dobozba! – És már le is hajolt, hogy kinyissa.

Winnie megpróbálta lecsillapítani dübörgő szívét. Mit csinálsz? – kérdezte a szeme Mrs. Kingtől.

– Ne mondja, hogy kalapokkal is foglalkozik!

Mrs. King állta a pillantását.

– Csak ma.

A nagysága és a cselédlány riadtan figyelte a jelenetet. A szemük ide-oda cikázott a két asszony között. Nem tetszett nekik, amit láttak. Érezték, hogy van valami a levegőben.

– Akkor most kérnek teát, vagy nem? – motyogta a cselédlány.

Mrs. King villámgyorsan megfordult.

– Szereti a strucctollat, madam? – kérdezte, és előhúzott a dobozából egy hatalmas, bókoló tollakkal díszített konstrukciót. Winnie dermedten figyelte. Jó darab, gondolta. Vajon hol szerezte?

– Inkább azt mondanám, hogy nem vetem meg.

– Ilyen tollakat két pennyért lehet kapni a Petticoat Lane-en – jegyezte meg sietve Winnie.

Mrs. Kinget azonban nem lehetett zavarba hozni.

– Ez igaz. De ezek itt Párizsból valók.

– Dorcas, vidd el az útból azt a tálcát! – A lány kihátrált az ajtón, a nagysága pedig Mrs. King felé nyújtotta a kezét. – Adja csak ide. Hadd nézzem meg közelebbről is.

Winnie alig bírt magával. Már a bőre is bizsergett. Előrehajolt, és mielőtt átadhatta volna a ház úrnőjének, kikapta Mrs. King kezéből a kalapot.

– És a zsinórja még a tollnál is olcsóbban beszerezhető. – Lepillantott a nagyságára. Óriásnak érezte magát, ahogy ott állt, fölé tornyosulva. – Csak egyféleképpen győződhetünk meg a minőségéről. Ha teszteljük az anyagot, és lefejtjük a zsinórt a karimáról. – Azzal bedugta a körmét a varrat alá, és levegő után kapkodva, gonoszul rántott rajta egyet. – Máris láthatja, hogy mi van alatta. Egy rakás semmi. Nagy valószínűséggel egy csomó régi, elrongyolódott zsebkendő.

Eltartotta maga elől a kalapot, és hagyta, hogy a tépett zsinór a földre hulljon.

A nagysága pillantása nem is lehetett volna hűvösebb.

– Nekem úgy tűnik, hogy nincs vele semmi baj.

Mrs. King úgy állt ott, mint egy szent. A nézése nem is lehetett volna állhatatosabb.

– Az ott nem zsebkendő, madam, hanem rakott tüll. Azsúrozott szalaggal. A bélés fekete selyemből készült. Ezt a modellt tokkalapnak hívják.

Winnie keze ökölbe szorult.

– Ezt ki tanította magának? Egyáltalán, mi ez az egész?

A nagysága fenyegetően megbillentette néhányszor a mutatóujját.

– Vigyázzon a nyelvére, Mrs. Smith. – Aztán barátságos pillantással Mrs. Kinghez fordult: – Tulajdonképpen egész jók ezek a tollak.

Hát élet ez?, gondolta Winnie. Ütnek, rúgnak, ahol érnek. Úgy tűnt, neki csak ez jutott.

– Ha már a kalapoknál tartunk – mondta. Nem is lehetett volna szörnyűségesebb a hangja. – Én magam is azért jöttem, hogy a figyelmébe ajánljak párat. Mármint kalapot. Az