Bővített újrakiadás

Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Első tánc, 2016

A főnök, 2017

Egy év Rómában, 2018

Az igazság nyomában – Igazság I., 2018

Az igazság árnyékában – Igazság II., 2019

Az igazság ára – Igazság III., 2019

A főnök 2., 2020

Első tánc (bővített kiadás), 2020

Orosz rulett, 2020

Egymás szemében, 2021

Már csak 9 hónap, és találkozunk! –

Napló életed legcsodásabb kihívásához, 2021

A napfény földje – Szabadon-sorozat I., 2021

A lótusz virága – Szabadon-sorozat II., 2022

Bűnösök közt, 2022

Ártatlanok, 2023

© Baráth Viktória, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-74-1

Ez az én történetem.

Ez az én bosszúm.

ELŐSZÓ

Hogy hogyan váltam azzá, aki most vagyok? Már magam sem tudom pontosan. Minden olyan régen történt, egyvalami mégis tisztán él az emlékezetemben: a rettegés. A félelem és a kétségbeesés sodort magával a mélybe, én pedig hiába kutattam kapaszkodó után, minden kicsúszott a kezeim közül.

Akkoriban azt hittem, az élet egy rózsaszín romantikus lányregény, amiben én és életem szerelme egy hatalmas családi házban élünk boldogan a két, esetleg három gyermekünkkel. Ahol az ég mindig kék, és nem kell aggódnunk a pénz vagy egyéb apróságok miatt. Ahol mindig mindenki mosolyog, és nincsenek se viták, se problémák. Mekkorát tévedtem!

A remény arra, hogy visszakapjam a régi életemet, már rég elúszott, de nem is vágyom már rá. Ha visszamehetnék az időben, ugyanezt az utat választanám, semmit sem csinálnék másképp, hiába tarkította ezt az utat szenvedés és fájdalom, ezeknek köszönhetően lettem az, aki vagyok. Az életem egyetlen nap alatt fenekestül felfordult. Pontosan emlékszem arra, amikor ez megtörtént. A hideg fém simogatta felhevült halántékomat, miközben csak egyetlenegy gondolat járt a fejemben: meg fogok halni.

A KEZDETEK

Ana

Sosem szerettem vekkerre ébredni. Olyan kegyetlenül rántott ki az álmaimból, hogy egy idő után leszoktam róla. Valójában addig aludhattam volna, ameddig csak akarok, de mivel Frank reggel kilenc körül indult dolgozni, ezért fél órával előtte én is felkeltem, hogy el tudjak tőle búcsúzni. Aznap is, mint mindig, egy puszival a homlokomon ébresztett. Imádtam ezt a kis rituálét, így rögtön szépen indult a napom. Mosollyal az arcomon nyújtóztattam ki a hátamat, majd kinyitottam a szemem, hogy az én édes vőlegényem szemébe nézhessek.

– Jó reggelt, drágám! – mosolygott rám Frank.

Mellettem ülve simogatta a hajamat, amíg én ásítottam egyet.

– Neked is jó reggelt!

– Hoztam reggelit.

A hatalmas, fehér franciaágy melletti éjjeliszekrényről felemelte a tálcát, majd feljebb húzódtam, hogy az ölembe tudja rakni a sok finomságot. Már a látványára is összefutott a nyál a számban.

– Hmm, lazacos szendvics! – ámuldoztam. – Remélem, a Fredo’sból hozattad.

– Csak onnan hozatom, tudom, hogy az a kedvenced!

Az én életem szerelme mindent tudott rólam. Ismert engem, ismerte a szokásaimat, a hóbortjaimat, és el is nézte őket. Sőt, néha azt is megemlítette, hogy kimondottan szereti őket, de tudtam, hogy ez csak kegyes hazugság a részéről. Mindenesetre jólesett, hogy ennyire szeret, és megad nekem mindent, amire csak vágyom. Nem is kellett nekem több. Egy csodás vőlegény, egy szép ház, biztos jövő. Mi másra is vágyhatna egy nő?

Miközben nekiláttam a lazacos bagelemnek, Frank felállt az ágyról, és a komódhoz lépett, hogy az óratartó dobozából kiválassza azt a darabot, amit aznap viselni szeretett volna. Imádta az óráit, volt belőlük vagy harminc darab, de időnként lecserélte őket.

– Arra gondoltam, hogy felhívhatnád Lindát, menjetek el vásárolni estére – mondta, amíg én a reggelimmel voltam elfoglalva.

– Ez nagyon jó ötlet! – lelkesedtem.

– Vidd csak a kártyát, vegyetek valami extra csini ruhát. Nem mintha anélkül nem lennél észveszejtően gyönyörű! Mit szólnál, mondjuk, zöldhöz? Az kiemeli a szemed színét.

– Nem is tudom, pont zöldet?

Ahogy hátrafordult és rám mosolygott, még a szívem is hevesebben kezdett verni. Minden nap elmondta, hogy milyen gyönyörű vagyok, és hogy mennyire szeret. Mégis, miért ne vehetnék zöld ruhát? Ha ő ezt szeretné…

– Jól akarok kinézni, tudom, hogy fontos neked ez a bál – vontam meg a vállamat.

– Igen, nagyon is fontos. De az ügyfélkörünk így is biztos lábakon áll, amit persze nagyrészt neked köszönhetek. Ha te nem csavartad volna őket az ujjaid köré, akkor nem biztos, hogy meg tudtam volna őket tartani.

– Ugyan!

Letettem a tálcát a kisszekrényre, és kimásztam az ágyból. Megigazítottam a selyem hálóingemet, és mögé léptem. A válla fölött néztem végig a csillogóbbnál csillogóbb órákon, amik már inkább ékszerek voltak, mint használati tárgyak. Szerintem Frank nem is nézte soha rajtuk, hogy mennyi az idő, arra viszont gondosan ügyelt, hogy az ügyfelei láthassák az új Patek Philippe szerzeményét.

– Én azt választanám – mutattam rá egy fekete bőrszíjas, ezüstözött csodára.

– Tökéletes lesz!

Hátrafordította a fejét, hogy egy puszit adhasson az orromra, amire egy mosollyal válaszoltam. Amíg ő folytatta az öltözködést, én felvettem a maradék szendvicsemet a tányérról, és folytattam a falatozást. Nem akartam sokat enni, hiszen a menyasszonyi ruhámon már nem tudtak igazítani egy hét alatt, és én tökéletesen akartam kinézni az esküvőmön. A legnagyobb álmom vált valóra azzal, hogy Frank megkérte a kezem. Abban a pillanatban elkezdtem szervezni a nagy napot, de ő azt mondta, hogy ne foglalkozzak semmivel, majd a szervező elintéz mindent a helyszíntől kezdve a vacsoramenün át, egészen a köszönőajándékokig. Így én nem is izgattam magam miatta, kiadtam a feladatokat, és csak vártam. Persze jobban örültem volna neki, ha én is részt vehetek a folyamatokban, de így sem volt rossz, legalább nem idegeskedtem. A profikra hagytam mindent.

Kikísértem Franket a kocsijához, majd egy búcsúpuszi után beszállt az autóba, és integetve elindult a munkájába. Nem irigyeltem őt, egy hatalmas vállalatot vezetett, aminek fogalmam sincs, hogy mi volt a fő profilja, de csak úgy dőlt belőle a pénz. Szerződésekről, határidőkről, meg ilyenekről beszélt nekem, de a felét se fogtam fel annak, amit mondott. Így inkább maradtam a tudatlanságban, és hagytam, hadd végezze a dolgát.

Visszasétáltam a házba, hogy szóljak Maríának, nem ebédelek itthon. Ahogy az előtérben lépkedtem, furcsa érzés fogott el. Mintha valami hiányzott volna a helyiségből. Talán egy festmény, egy váza, esetleg valami más. Hiába néztem körbe, nem vettem észre, hogy mi is lehet az. Nem tulajdonítottam neki nagyobb jelentőséget, inkább folytattam az utamat a konyhába, mert ki kellett még adnom az aznapi feladatokat a többieknek. A személyzet általában este 10-ig maradt a házban, addigra végeztek a takarítással, a kert rendbetételével, a főzéssel, mosással, majd a vacsora utáni elpakolással. Frank bentlakásos személyzetet akart, de én kellemetlenül éreztem volna magam tőle. Nem a 19. században élünk, ahol még az újságot is másnak kell tartania helyettünk, ha olvasni szeretnénk. Ráadásul nekik is van életük, nem foglalkozhatnak állandóan velünk.

– María! – léptem be a konyhába. – Nem hiányzik valami a hallból?

A nagy termetű mexikói házvezetőnőnk minden pillanatban úgy nézett ki, mintha jól meg akarna dorgálni, de mindig kedves hangon szólalt meg.

– Nem, kisasszony. Én legalábbis nem vettem észre. Megkérdezzem a többieket is?

A mosogatónál állva egy hatalmas edény belsejét sikálta.

– Nem, ugyan, nem fontos – legyintettem. – Mindegy is, csak azért jöttem, hogy megmondjam, ma korábban hazamehetnek. Bent leszek a városban, nem szükséges főznie, este pedig szintén nem leszünk itthon, csak későn érünk haza.

– És Mr. Healy is így gondolja? – vonta fel a szemöldökét az asszony.

Tudta nagyon jól, hogy Frank szigorúbb ezekben a dolgokban. De elvégre is, én voltam a háziasszony, vagy mi, szóval nekem kellett a személyzetet is irányítanom.

– Mindketten így gondoljuk – nyugtattam meg. – Kérem, szóljon majd a többieknek is, hogy amint végeztek a munkájukkal, mehetnek haza.

– Igen, kisasszony.

Kivettem a hűtőből egy Evian vizet, majd visszasétáltam a hálóba, hogy elkészüljek. A szobába érve ledobtam magamról a köntösömet és a hálóingemet, aztán beléptem a hatalmas gardróbomba. Ez volt a legkedvesebb hely a számomra, minden egyes ruha és cipő hozzánőtt a szívemhez. Mindig mosolyognom kellett, amikor végignéztem rajtuk. Valahogy így képzeltem el az életemet. Évek óta nem volt gondom semmire, csak arra, hogy éppen melyik cipőt vegyem fel a legújabb ruhakölteményemhez. Nem akartam túlságosan kiöltözni, így egy fehér nadrág és egy sötétkék ing mellett döntöttem. A cipőknél kicsit elidőztem, de végül maradtam a piros magas sarkúnál. Bepakoltam minden cuccomat a szerelésemhez illő kistáskába, és lesétáltam a garázshoz. Juan lemosta a Porschét, így azt választottam ki aznapra. Igen, az összes alkalmazottunk mexikói volt. Új-Mexikóban ez már csak így megy. Átjönnek a határon, így-úgy eljutnak Albuquerque-ig, de itt megragadnak. Nincs pénzük továbbutazni, vissza pedig nem fordulnak. Az itt élő gazdag családok pedig egyáltalán nem bánják ezt. Feleannyi fizetésért kétszer olyan jól végzik a munkájukat, mert félnek, hogy kirúgják őket.

A városközpontban találkoztunk Lindával. A temérdek barátnőm közül ő állt hozzám a legközelebb. Nem mintha több közös lett volna bennünk, mint a többiekkel, de a férje Frank cégénél dolgozott, így vele voltam a legtöbbet együtt. Minden partin, bálon, céges bulin ott voltunk, hogy támogassuk a párunkat, ezért mi is sok időt töltöttünk egymás társaságában. Ő tudta a legújabb trendeket és pletykákat, így sosem unatkoztunk. Aznap is, ahogy meglátott az estélyiruha-szalon előtt, felgyorsította a lépteit, hogy mihamarabb odaérjen hozzám. Ekkor már tudtam, hogy valami pletyka van a dologban.

– Láttad már Silviát? – kérdezte köszönés nélkül, miközben alig bírta visszatartani, hogy kizúduljon belőle az az információáradat, amit egészen a belvárosig magában próbált tartani.

– Nem. Miért?

– Megműttette az orrát! Tuti! Most találkoztam vele, és az a mese a beteg nagynéni ápolásáról biztos, hogy csak kamu volt! Szerintem így akarta leplezni a zúzódásokat a teljes gyógyulásig.

– Biztos vagy ebben?

– Száz százalék! De a hétvégén ők is jönnek a grillezésre, szóval majd te is meglátod.

Előkapta a táskájából a rózsaszín rúzsát, aminek árnyalata tökéletesen passzolt szőke hajához és világoskék ruhájához. Mindig is irigyeltem az alakját. Igazi modellalkata volt, amíg engem a génjeimnek köszönhetően széles csípővel és nagy fenékkel áldott meg az ég. Persze nem panaszkodom, ennek is megvolt az előnye, például, hogy a melleim is nagyobbak voltak, mint az övé. Mármint az igazi mellei, nem az újak.

Az üzletbe lépve az egyik eladó máris ott termett, hogy megkérdezze, miben tud segíteni.

– Ma estére keresünk két hosszú ruhát, földig érőt, lehetőleg mély dekoltázzsal – vette át Linda az irányítást.

– Színben? – kérdezte a fiú.

Férfinek nem mondanám, mivel egyáltalán nem volt férfias. Mindig is gondot okozott, hogy minek is hívjam azokat a hímnemű embereket, akik egyáltalán nem férfiasak, így maradtam mindig a fiúnál.

– Nekem vöröset.

– Én inkább zöldet próbálnék – mondtam. – Méregzöldet.

Az első ruhába bele is szerettem. Könnyed szaténanyaga lágyan hullott a földre, a jobb combomat láttatni hagyta. A vékony pántok kényelmesen tartották a ruhát a vállamon, a nyitott hátrész pedig szépen egészítette ki a portré stílusú dekoltázst. A ruha színe tökéletesen passzolt a bőröm színéhez. Egyre kevesebb időt töltöttem a ruhák kiválasztásával, hiszen úgyis csak egy alkalomra szólnak. A következő partira nem mehetek ugyanebben, a végén még megszólnának. Szerintem sokan dugiban fotókat készítenek a résztvevőkről, hogy nyomon tudják követni, ha valaki ugyanabban a ruhában jelenik meg kétszer.

Nem is szórakoztam sokat a próbafülkében, visszavettem a saját ruháimat, és megmondtam az eladónak, hogy csomagolják be az estélyit. Linda azonban nem volt ilyen egyszerű eset. Az összes vörös színű ruhát felpróbálta, mindegyikben elmondta magáról, hogy milyen kövér és milyen szörnyen néz ki, aztán így is legalább három ruhakölteménnyel távozott az üzletből. Minden egyes alkalommal. De mosolyogva hallgattam és néztem végig a szenvedését. Ő az egyetlen, akivel el tudtam ütni az időt, legalább addig sem otthon ültem.

A következő állomáson cipőt választottunk a ruhánkhoz, majd beültünk a kozmetikushoz és a fodrászhoz. Linda szája be nem állt, mint mindig, folyamatosan csak az előző napi pletykákat nyomta, amiket Tinától hallott a körmösnél. Nekem is velük kellett volna mennem, de inkább kiültem a medence szélére napozni. A kozmetikus szépen kiszedte a szemöldökömet, majd be is festette, a fodrász pedig nagy loknikat varázsolt a hosszú, sötétbarna hajzuhatagomból. Szinte minden héten megtettük ezt a kört, hogy tartsuk a formánkat. Persze emellett minden héten háromszor jártunk konditerembe. A legfontosabb az volt, hogy mindig a maximumot nyújtsuk, és mindig úgy nézzünk ki, mintha épp egy magazin címlapjáról léptünk volna le. Ez volt a dolgunk.

Délután már csak annyit kellett tennem, hogy kivasaltassam Maríával a ruhámat. Este mindennek tökéletesnek kellett lennie, mert azt akartam, hogy Frank boldog legyen, és büszkén vonuljon mellettem. A vállalat olyan fontos volt számára, mintha a saját gyerekét dédelgette volna. Mindennap tíz órát töltött az irodában, és otthonról is intézkedett, ha szükséges volt. Sokszor órákra bezárkózott a dolgozószobájába, én pedig nem zavartam őt. Ilyenkor békén hagytam, és csendben lefeküdtem aludni.

A sminkemmel kezdtem, mivel a hajamat elég volt csak megigazítanom. Leültem a fésülködőasztalom elé, kinyitottam az ecsetkészletemet, majd felsorakoztattam minden szükséges eszközt: alapozót, korrektort, kontúrpúdereket, szemceruzát, szemtust, és így tovább. Csak az az apró feladat, hogy természetesen szépnek tűnjek, cirka másfél órát igényelt, de a végeredménnyel elégedett voltam. Tudtam, hogy Frank is az lesz. A rúzst a legvégére hagytam, amikor már a ruhát is felvettem, hogy ne kenjek vele mindent össze. Lefújtam az arcomat fixálóval, majd vártam, hogy megszáradjon. Természetesen pont akkor szólalt meg a mobilom.

– Szia, kicsim!

Mindig elmosolyodtam, amikor ilyen kedvesen szólt hozzám.

– Szia! Mikor érsz haza?

– Öhm, nemsokára…

Éreztem a hangján, hogy valami nincs rendben, de nem tulajdonítottam neki különösebb figyelmet. Gondoltam, hogy ismét késni fog valami hülye megbeszélés vagy szerződés, vagy tudom is én mi miatt. Már megszoktam, így ügyet sem vetettem rá.

– Rendben, én már majdnem elkészültem. Csak téged várlak. Kikészítettem neked a szmokingodat.

– Te egy igazi tündér vagy! Pont ezt akartam kérdezni, hogy állsz. Akkor sietek haza, hogy időben el tudjunk indulni. Nem akarok késni, pontosnak kell lennünk.

– Tudom, tudom. Akkor indulj, majd itthon beszélünk! Szeretlek!

– Én is szeretlek!

Ahogy bontotta a vonalat, felvettem a fixálót, és egy újabb adagot fújtam az arcomra, ahol a mobil hozzáért a bőrömhöz. Szerencsére nem kenődött el a festék, akkor kezdhettem volna az egészet elölről.

Frank némi késéssel, de még időben hazaért. Nem akartam felvenni addig a ruhámat, amíg ő el nem készül, hogy ne gyűrődjön össze az anyag, így köntösben vártam a hálóban. Ahogy megérkezett, adott egy puszit.

– Ne haragudj, sok volt a meló – szabadkozott.

– Semmi gond, nem fogunk elkésni.

A gardróbjába lépve levette a zakóját, és ledobta a kis ülőkére a szoba közepén, én pedig leültem az ágy szélére, ahonnan pont beláttam rá.

– Hallottad, hogy Silvia megcsináltatta az orrát? – kérdeztem.

– Nem, nem hallottam. Linda mondta?

– Igen, szerinte a nagynénis duma csak félrevezetés volt.

– Hát, ezt kinézem belőle. De Lindából is, hogy túl élénk a fantáziája.

Ahogy megszabadult a nadrágjától is, leemelte a szmokingot a vállfáról.

– Nem zuhanyozol le? – szóltam közbe.

Mindig letusolt, mielőtt mentünk valahova. Nem szeretett úgy emberek közé menni, hogy az egész napi kosz és izzadság érződött rajta.

– Ó, én csak azt hittem, hogy már nincs rá időnk – magyarázkodott.

– Nem történik semmi, ha két percet késünk.

– Nem, nem késhetünk! – rázta a fejét. – Ma nem!

Tudtam, hogy fontos neki az a bál, de hogy ennyire? Pár percet igazán nem vesz észre senki, ráadásul sosem ér oda senki időre. Arra gondoltam, hogy a többiek előtt oda akar érni, ezért nem firtattam a dolgot. Felálltam az ágyról, hogy kibújhassak a köntösömből. A gyönyörű zöld ruhám olyan sima volt, mint a márvány, még a fényeket is visszaverte. Óvatosan átbújtattam a fejem a pántok között, és eligazítottam magamon, ügyelve a hajamra és a sminkemre. A cipzárt sikerült magamnak felhúznom, így nem kellett Franket megkérnem, hogy segítsen. Belebújtam a cipőmbe is, és a komódhoz léptem. A megjelenésem majdnem tökéletes volt, csak egy dolog hiányzott. Kihúztam a felső fiókot, hogy megkeressem a gyémánt ékszereket, amit aznap este hordani akartam. Az volt a legértékesebb darabja a gyűjteményemnek, és a legszebb. A fülbevalót kivettem a helyéről, és betettem a fülembe, majd a karkötő következett. Már csak a nyaklánc volt hátra, de ahogy felnyitottam a dobozát, nem találtam benne. Különös érzés fogott el, hiszen azt mindig visszatettem a helyére. Arra vigyáztam a legjobban, és mégsem volt ott.

Be akartam kiáltani Frank után a gardróbba, de meghallottam, hogy telefonál. Igaz, csak nagyon halkan, de sikerült néhány szót elcsípnem.

– Mondtam, hogy ott leszünk! – felelte valakinek ingerülten. – Megígértem, és be is tartom a szavam. A megbeszélt időpontban fogunk érkezni, mondd meg a főnöködnek!

Tényleg nagyon izgulhatott az este miatt! Még a mobilját is elejtette, ahogy kinyomta a hívást. Nem is akartam tovább várni, nehogy elkéssünk.

– Drágám! – szóltam be hozzá.

– Igen?

– Nem láttad a gyémántláncomat? Tudod, amelyiket az eljegyzésünkre vetted.

– Nincs a helyén? Ott kell lennie!

Még egyszer belenyúltam a fiókba, és keresni kezdtem, hátha nem tettem vissza a dobozba, és valahova félrecsúszott, de nem volt sehol. A gyomrom összeugrott idegességemben.

– Nincs itt! – válaszoltam ingerülten.

– Hé, nyugi! – lépett ki Frank a hálóba. – Biztosan meglesz, ne aggódj! Nem vitted el kitisztíttatni?

– Mindig mindent egyszerre viszek! Itt kéne lennie, de eltűnt!

A könnyeim készültek feltörni, de tudtam, hogy ha ez megtörténik, akkor annyi a sminkemnek, és kezdhetem elölről az egészet.

– Nyugodj meg! – Frank közelebb lépett hozzám, és átkarolt. – Nem lesz semmi gond, most ne idegeskedj! Megkérdezem Maríát, hátha tud róla valamit, de most ne aggódj emiatt! Vegyél fel egy másikat, és holnap kiderítjük, hogy mi történt vele, rendben?

Ahogy rám nézett, azzal a félmosollyal a száján, egyből megnyugodtam. Nem tűnhetett csak úgy el az a nyaklánc, nyomtalanul. Biztosan volt rá értelmes magyarázat, és tudtam, hogy előbb vagy utóbb elő fog kerülni. Már nyugodtabban bólogattam, mire Frank adott egy puszit a homlokomra.

– Na, gyere, indulnunk kell!

Vártam, hogy majd megszid azért, hogy hazaküldtem a személyzetet, de nem tette. Biztos voltam benne, hogy tudja, milyen ideges vagyok a nyaklánc miatt, és nem akart vitát. Én pedig szörnyen hálás voltam neki ezért.

A Chevyvel mentünk, mivel az volt a legújabb szerzemény. Én nem értettem az autókhoz, de bárkinek megemlítettük, hogy vettünk egy Chevyt, mindenki hüledezve hallgatta. Kérdéseket tettek fel a motorról, meg a lóerőkről, de én ilyenkor nem is figyeltem. Nem érdekeltek ezek a dolgok. A város felé száguldottunk, amikor Frank nagyot sóhajtott.

– Basszus!

– Mi az? – néztem rá ijedten.

– Elfelejtettem tankolni. Meg kell állnunk a következő benzinkútnál.

– Van egy innen nem messze, úgy két mérföldnyire.

– Igen, tudom is, hogy melyik! Ígérem, gyors leszek!

Szörnyen ideges volt. Mindig feszülten ülte végig az utat, amíg az ilyen nagyszabású estélyekre tartottunk, és most még a benzin is fogyóban volt. Megértettem, hogy miért borult ki, miért verte le a veríték, és miért veszi kétszer olyan gyorsan a levegőt. Ideges volt, mert késéssel érünk oda, és már mindenki ott lesz előttünk.

Végre megpillantottuk a benzinkút fényeit. Estefelé már nem nagyon jártak errefelé az emberek, így rajtunk kívül csak egy másik autó állt a kutaknál. Ahogy Frank leállította a motort, rögtön ki is pattant, de miután megállt a kocsi mellett, lehajolt, és benézett az autóba, egyenesen rám.

– Megtennéd, hogy veszel nekem egy vizet? Szörnyen kiszáradt a szám.

Először azt hittem, nem jól hallok. Teljes harci díszben voltam, és azt akarta, hogy menjek be egy koszos benzinkútra, amikor a ruhám annyit ért, mint az egész kút, az éppen tankoló kocsival együtt. De persze nem szóltam egy szót sem. Ennyit igazán megtehettem neki.

– Máris hozom! – mosolyodtam el.

Ahogy kiszálltam a kocsiból, megcsapott a hűvös szél. A nap már lement, nem melegítette a levegőt, de még mindig kellemes volt a hőmérséklet. A kistáskámat szorongatva beléptem az épületbe. Rajtam kívül csak a pénztáros volt bent. Köszöntem neki, majd egyenesen a hűtők felé indultam. Eviant természetesen nem árultak, így végignéztem az összes palackozott vizet, hogy melyiket vegyem meg. Kiválasztottam egy szimpatikusat, ráadásul az volt a legdrágább, és elindultam a kassza felé, amikor egy puffanást hallottam. Reflexszerűen a kocsi felé kaptam a fejem, és megtorpantam. A Chevy mellett állt Frank, valamint három nagydarab, fekete ruhás férfi. Az egyikük közelebb lépett Frankhez, és megragadta a szmokingja nyakát, majd behúzott neki egyet. A gyomrom hirtelen összeugrott, moccanni se bírtam. Egy halk sikoly hagyta el a számat, de az se volt tudatos. A vizespalack kiesett a kezemből. Elindultam a kijárat felé, olyan gyorsan szedtem a lábam, ahogy csak tudtam. Felrántottam az ajtót, de abban a pillanatban megláttam, hogy a férfi újabb ütést mér Frankre, ezúttal a gyomrába. A térdeim kezdtek összerogyni. Fogalmam sem volt, hogy mit csináljak, egyedül nem szállhattam velük szembe.

Egy másik férfi a háromból megfordult, és pásztázni kezdte a környéket. A tekintetünk találkozott. Teljesen lemerevedtem. Moccanni se bírtam, nem kaptam levegőt, de ahogy megláttam, hogy a pasi felém indul, visszarohantam a benzinkút épületébe. A szemem sarkából még láttam, ahogy Frank kihasználja, hogy a férfiak nem rá figyelnek, és elkezdett rohanni az ellenkező irányba.

– Hívja a rendőrséget! – kiáltottam a kasszásnak, de a srác már rég elbújt a pult mögött.

Nem tudtam, mit csinálhatnék, ezért elkezdtem rángatni az üzlet végében található ajtókat. El kellett bújnom, nem maradhattam szem előtt. A második ki is nyílt, beléptem a kis raktárhelyiségbe, és magamra zártam az ajtót. Az zakatolt az agyamban, hogy el kell tűnnöm a helyről minél gyorsabban, hogy segítséget hívhassak. Meg kell mentenem Franket. A szoba hátsó felében megláttam egy kis ablakot. Pici volt, de ha kiakasztom a rudakat, amikkel ki volt támasztva, rögtön elég nagy lesz ahhoz, hogy kijuthassak rajta. Kiléptem a cipőmből, és egy kartondobozt tettem a fal mellé, hogy fellépőnek használjam. Az ablakra támaszkodva próbáltam felhúzni magam, amikor hirtelen valaki elkapta a lábamat. Ekkor már nem halkan sikítottam fel, hanem teli torokból. Éreztem a kezet a bokámon, majd a combomon és a derekamon, végül hátulról teljesen lefogott, és a másik kezével betapasztotta a számat. Kapálóztam, de eredménytelenül. Egyszerre sírtam, és próbáltam segítségért kiáltani, de nem ment. A tüdőmből kipréselődött az összes levegő, egyre gyengébbnek éreztem magam, majd éreztem, hogy lefogják hátulról a kezemet, ragasztószalagot tapasztanak a számra, végül egy zsákot húztak a fejemre, amitől megszűnt körülöttem minden. Onnantól kezdve nem éreztem semmit, magával rántott a sötétség, én pedig megadtam magam neki. Tudtam, hogy nem menekülhetek.