Antti Tuomainen

A NYÚLFAKTOR

A mű eredeti címe: Jäniskerroin

Copyright © Antti Tuomainen 2020

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Arthur Schopenhauer Az élet semmiségéről

és gyötrelméről című írásának

részletét Bánóczi József fordította.

Fordította: Bába Laura

This work has been published with the financial assistance

of FILI – Finnish Literature Exchange

ISBN 978-963-324-944-4 (papír)

ISBN 978-963-324-945-1 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Mark Swan

Magyar borító: Tabák Miklós

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

A barátaimnak, akiket a keresztnevükön ismerek

Köszönöm

MOST

Amikor kialszik a fény, a nyúl szemébe nézek.

Bal kezemmel rászorítok az ipari ragasztó tubusára, a jobbal a csavarhúzóra, és fülelek.

A félhomályban nőni kezd a nyúl. Feje megdagad, szeme kidülled, füle hegye a magasba nyúlik, szemfoga elefántagyarrá kanyarodik. A háromméteres alak egy szempillantás alatt kétszer olyan szélessé, kétszer olyan magassá, és jóval fenyegetőbbé válik. Mintha magában őrizné a sötétséget. És most úgy néz rám, akár egy csábító sárgarépára.

Mindez valójában persze nem igaz. A német óriásnyúl kemény műanyagból és fém tartószerkezetből áll.

A TiMiFun csarnoka nagy, magas és kihalt. Még érezni a nappali rajcsúrozás és a gyorsételek szagát, ruhámba beleivódott a cukros péksütemények édes illata.

A Csúszdahegy és a Varánuszvonat közötti területen állok, és várok. Mellettem hirtelen hosszú árnyékot növeszt a létra. A kijárat felett ragyogó jelzőfényből meg a csarnok különféle méretű munkagépeinek és szórakoztató berendezéseinek jelző- és figyelmeztető lámpáiból szűrődik némi világosság. Az eredmény egy kusza, ködös megvilágítás, benne legalábbis a sötétzöld, a riasztásra szolgáló narancssárga és a bekapcsológomb-piros árnyalatával.

Nemrég hasonló helyzetben még azt gondoltam volna, hogy nyilvánvalóan áramszünet vagy a fényforrások műszaki hibája okozza a hirtelen sötétséget. Az utóbbi időben azonban megtanultam, hogy az, ami azelőtt valószínűnek tűnt, egyre gyakrabban esik az úgynevezett lehetetlen kategóriájába. És fordítva: az, amit korábban a valószínűségszámítás és a kockázatelemzés alapján ki tudtam zárni az életemből, most voltaképpen maga az életem.

Lépések. Nem tudom, eddig miért nem hallottam őket.

A csarnokot egy órával ezelőtt hagyták el a látogatók. Az utolsó munkatárs fél órája távozott.

Azóta egyedül dolgozom. Ellenőriztem a berendezéseket, gumikesztyűvel a kezemen görnyedve végigmásztam az Eperlabirintuson, ahol a gyerekek a pelenka tartalmától kezdve a ruhadarabokon át az ennivalóig mindent képesek maguk után hagyni. Különféle szinteket, lépcsőket és teraszokat jártam be, kitakarítottam az Álarcok Alagútját és több Teknős-versenyautót, ellenőriztem, hogy az Elvarázsolt Kastély liánjai nem gabalyodtak-e össze, hanem vízszintesen a falhoz erősítve, használatra készen várják-e a maszatos kezű Tarzanokat. Aztán nekiálltam megjavítani a sérült nyulat. Fogalmam sincs, hogyan sikerült bárkinek is elérnie, hogy leessen a jobb füle. Elvégre az két és fél méteres magasságban nő. Látogatóink átlagos testmagassága egy méter húsz centiméter körül lehet, a medián ennél is kevesebb.

Viszonylagos pontossággal sikerül a Görbe Guba kávézó irányába betájolnom a lépteket. Olyan embertől származnak, aki igyekszik a lehető legkevesebb zajjal haladni, ám a testfelépítése ezt lehetetlenné teszi.

Oldalazva megteszek egy-két métert, majd néhány gyors lépést hátra, az Elvarázsolt Kastély felé. Közben, most először, villanásnyira feltűnik előttem a jövevény. A tagbaszakadt, sötét ruhás férfi tőle telhetően óvatosan lépked. Úgy látom, a nyúl tövében keres, de mostanra már eljutottam a Teknős-versenyautók bokszához, a sötétség oltalmába. Tovább hátrálok, az Elvarázsolt Kastély kapuját megcélozva. Onnan átjuthatok a Titkos Vízesés mögé. A vízesést természetesen nem szó szerint kell érteni: kék kötelek alkotta mászófalról van szó. Az Elvarázsolt Kastélyon átkelés külön feladat lesz. Ennek ellenére sem próbálok Teknős-versenyautóval menekülni – annak csúcssebessége tíz kilométer per óra körül lehet.

A férfi megáll a nyúl előtt. Hátulról megvilágítja a kijárat jelzőfénye, kirajzolja a profilját, és méregzöld glóriát von kopaszra borotvált feje köré. Valami van a jobb kezében. A nyúllal együtt úgy húsz méterre lehetnek jobbra előttem. Az Elvarázsolt Kastély bejárata mintegy hét méterre, balra előttem. Halk léptekkel elindulok. Félúton járok, amikor a férfi hirtelen megpördül. Észrevesz, és felemeli a kezét.

Kés.

A kés jobb, mint a pisztoly. Egyértelműen. Most nem állok le kiszámolni, hány százalékkal.

Nekilódulok az Elvarázsolt Kastély felé. Az első akadályt, a különböző magasságú lépcsőfokokat sikeresen veszem. Hallom, hogy a férfi a nyomomban. Nem ordítja, hogy álljak meg, nem kiabál utánam. Ölni jött. A ferde padlójú teremben elhelyezett korlátok egyúttal a helyiségen átvezető útvonalat is kijelölik. A menekülés nehézkes, és még annál is lassabb, mint amire számítottam. Két műanyag ablakból szűrődik be némi fény. Feltűnik a férfi az ajtóban. Megáll, talán az esélyeket latolgatja. Aztán utánam indul. Szabad kezével tovalendíti magát a korlátokon, úgy fogja meg őket, mintha súlyzórudak lennének. Ez bejön neki, és én kezdem kétségbe vonni a tervem sikerét.

Eljutok a túlsó ajtóig, belépek a négy méter hosszú, szabadon forgó hordóalagútba, és rögtön a jobb oldalamra zuhanok. A hordó úgy pörög, mintha egy mindentől független, különálló egység lenne: párszor körbehempergek, mire sikerül négykézlábra tápászkodnom. Mászva indulok át a túloldalra. A nagydarab férfi belép a hordóba, és ezzel mindent megváltoztat. Most már négykézláb is képtelen vagyok megmaradni. Hánykolódom a hordóban, oldalamra, hátamra, hasamra fordulok. Hallom, ahogy a nagydarab férfi neki-nekiütődik a hordó oldalfalának és aljának. Nem kiabál. Nyöszörög, szinte felnyög. Úgy gurulunk végig a hordón, mint két részeg cimbora.

Egyre közelebb ér hozzám.

Átjutok a hordón, négykézláb megteszek még egy métert, kettőt, aztán talpra állok. Forog velem a világ, imbolygok, mintha a tenger hullámain járnék. Az úgynevezett Mocsárjáráshoz érek. A tervem a pálya parányi lábakra méretezett oszlopfőin alapul. Emiatt nem dobtam el az ipari ragasztós tubust. Letekerem a kupakját, nyomok belőle a magam mögött hagyott fokokra. Az egyensúlyozás fékezi a férfi tempóját, a ragasztó hatékonyabban tapad a cipőtalpára.

Támolyogva haladok előre, miközben nyomkodom a ragasztót a tubusból. A lépcsőfokok mintha a levegőben tekeregnének, voltaképpen a csarnok második vagy harmadik szintjén. Most több a fény. Mintha a csarnok egymástól független derengő fényei egyesülnének, ahogy immár szabadon, akadálytalanul áramolhatnak. Olyan érzés, mintha színtiszta, csillagos éjszakán egyensúlyoznék valahol a magasban. Figyelek, hogy ne lépjek mellé. Semmi veszélyes nincs alattunk, csak egy puha és mély vattapamacstenger. De ha leesnék, az végzetesen lelassítaná a haladásomat. Hátrapillantok, és meglátom…

A kést.

És abban a pillanatban a férfi kezének mozdulata ráébreszt, hogy a kés nem csak közelharcra szolgál. El is lehet…

Dobni.

A kés hasítani kezdi a levegőt. Annyira tudok kitérni előle, hogy nem a szívemet találja el. Helyette a bal karomon szánt végig, de nem áll bele. Elejtem a ragasztótubust. A férfi újabb kést húz elő a kabátja alól. Futásnak eredek a Flipperterem felé. A férfi most először megszólal.

– Állj meg! – kiáltja. – Nem viccelek. Mutatni akarok…

Nem győz meg az érvelése. Tovább szaladok a Flipperterem felé. A sötétben sorra ütközöm bele a puha, rugalmas gumioszlopokba. Az egyiknek az a vállam puffan neki, amelyiket felhasította a kés. Robbanásszerűen árad szét a testemen a fájdalom, majdnem térdre rogyok. Golyó vagyok egy sötét flipperben. Csak az ajtónyíláson át jut némi fény a terembe. A középső része vaksötét. A hely előnye, hogy lehetetlen késekkel dobálózni, nincsenek egyenes útvonalak. Jobb kezemet magam elé tartom, hogy futás közben tompítsam az ütközéseket. A fény felé haladok, és közben hallom, ahogy a nagydarab férfi nehézkesen pattog ide-oda, végig a flipperen át. Remélem, hogy a cipőtalpára tapadt ragasztó lassítja az útját.

Elérek a vízesésig, és a kötelek között átcsusszanok a helyiségbe, ahonnan be lehet jutni a raktárba. Nadrágom elülső zsebében megtalálom a kulcsot. Elfordítom a zárban, de az ajtó nem nyílik. Rángatom a kilincset, míg végre rájövök, mi a helyzet. Újrakódolták a zárakat. De miért éppen ma, és nekem miért nem szóltak róla?

Visszamegyek a vízeséshez, átlépek rajta. A férfi a szint túlsó végén éppen egy darab padlószőnyeget tép le a cipőjéről. Azt teszem, amit tenni tudok. Futásnak eredek, és ugrom. Már a levegőben zuhanok. Akkora erővel csapódom a bádogcsúszdába, hogy felkiáltok a fájdalomtól. Ellököm magam. A csúszda kanyarog és csavarodik. A karomon lévő seb felnagyítja a csúszás különböző szakaszain váltakozó gravitációs hatást. A csúszda és a fájdalom sehogy sem illik össze, akár egy nyereg nélküli kerékpár: muszáj célba érni, de leülni nem lehet.

Egy puha szőnyegre puffanok a csőből, felállok. Meglepődve érzékelem, hogy egyetlen hangot sem hallok a csúszda felől. A férfi nincs a bádogcsőben. Nem látok el a fenti részig, de feltételezem, hogy ott maradt.

Újból megkerülöm az egész Elvarázsolt Kastélyt, rohanok, hogy visszaérjek a nyúlhoz, és aztán elfussak mellette a kijáratig. Ez időbe telik, de nincs más választásom. A többi zárba nem jó a kulcsom, csak a főkapu nyitható belülről saját kulcs nélkül. Az utolsó saroknál megállok, kikukucskálok és fülelek. Nem látok, nem hallok semmit.

Futásnak eredek. Egyenesen a nyúl felé. Rohanok, és már-már el is érném, amikor elősiklik mögüle a nagydarab férfi. Beletelik a másodperc törtrészébe, mire értelmezni tudom a látványt. Megvan a magyarázata, miért tudott ilyen gyorsan és hangtalanul felbukkanni a férfi: szándékosan vagy a szerencsének köszönhetően sikerült vattadarabokat ragasztania a cipőtalpára. Leugrott, és a vatta tompító hatásának hála hangtalanul haladhatott tovább.

Dühbe gurulok.

Én a játékszabályok szerint játszom. Ismét.

Még mindig futok. Nem jut eszembe más, csak a nyúl. Nekirontok az állatnak, mire az a férfira dől. Mindannyian felborulunk, és a betonpadlón kötünk ki. A férfival egyszerre vesszük észre, hogy egymás mellett heverünk. Ő reagál gyorsabban. Csak félig tudok félregördülni, amikor újból lesújt a késsel. Az éle végighasítja a combom, és az alattunk lévő furnérlemezbe fúródik. Egyúttal a nadrágszáramat is odaszögezi. Foglyul esem. Felkiáltok, de a kezem közben hozzáér valamihez.

A nyúl füle.

Megint lejött.

Felkapom, és a férfi irányába csapok vele. Eltalálok valamit. Felállok, a nadrágszáram kettéhasad. A férfi a kabátja belső zsebében keresgél. Egy harmadik kés, villan belém, ez már sok. Cselekszem, még mielőtt felém tudná hajítani, vagy lesújthatna vele rám. Ütök, és ütök. Addig ütöm, amíg a düh és a méreg már nem emeli tovább a kezemet. Ez időbe telik. Elhajítom a fület. A csarnok csendes és kihalt. Csak a saját zihálásomat hallom. Körbenézek.

Most másmilyennek tűnik a csarnok.

Családi kalandpark.

Hirtelen nehezen tudom felidézni, mi minden vezetett odáig, hogy felelős lettem ezért. Ezért és még sok minden másért – mindenért, ami hirtelen uralhatatlanná és megjósolhatatlanná vált.

Biztosításmatematikus vagyok.

Eredetileg nem kalandparkok üzemeltetésével foglalkozom, és különösen nem verek műanyag nyulak fülével halálra embereket.

De, ahogy említettem: az életem már jó ideje nem vág egybe a valószínűségszámításaimmal.

HÁROM HÉTTEL ÉS ÖT NAPPAL EZELŐTT

1.

Kannelmäki szeptemberben. Nem ismertem ennél szebbet. Izzó falevelek és a város mindent összevetve legészszerűbb négyzetméterárai.

Az ősz illata áthatotta a kora reggelt, a külváros igazoltan tiszta levegője szinte szúrta az orromat. A nagy, vörösessárga levelek felszínén harmat gyöngyözött, pihekönnyű tükrökként csillogtak a felkelő nap fényében. Harmadik emeleti lakásom erkélyén álltam, újfent megállapítva, hogy jó helyen vagyok, és nincs, ami megmásíthatná a véleményem.

Helsinkit tekintve talán a kannelmäki vasútállomás környékén a legpraktikusabb lakni. Ajtómtól két és fél perc lendületes séta vezetett a vonatig, amellyel kilenc perc alatt beértem Pasilába, innen gyalog meg tudtam közelíteni a munkahelyemet, továbbá havonta egyszer tizenhárom perc alatt a belvárosban a mozit. A közeli elhelyezkedés ellenére a lakások megfizethetőek voltak, emellett praktikus elrendezésűek, híján a kihasználhatatlan tereknek. Semmi sem volt bennük puszta díszítés vagy felesleges.

Ezek a házak az észszerűség korában, az 1980-as évek közepén épültek. Vannak, akik monotonnak, sőt, lehangolónak nevezték a környéket, de ők talán csak a felszínt látták, a házak ismétlődő kockaszerűségét és az általános szürkeséget, az önmagában véve zavarba ejtő egyformaságot. Hibát követtek el, ami olyan gyakran előfordul az emberekkel. Nem végeztek alaposabb számításokat.

Pedig a számítások, mint azt tapasztalatból tudtam, elárulják, mi az, ami szép, és mi az, ami nem.

Kannelmäki szép volt.

Még egyszer nagyot szippantottam a levegőből, és bementem. Az előszobába érve felvettem a cipőm, és belebújtam a kabátomba. Felhúztam a cipzárát, de a nyakamnál kissé nyitva hagytam. Ragyogott a nyakkendőm, rajta a precíz és arányos csomóval. Belenéztem a tükörbe. Ismertem a férfit, aki szembenézett velem. És negyvenkét évesen mindössze egyetlen nagyobb vágyam volt.

Csak azt szerettem volna, hogy minden észszerű legyen.

A biztosításmatematika a matematika és a statisztika azon alkalmazásmódja, amely egy bizonyos esemény valószínűségét – kockázatát – méri fel, hogy a biztosító olyan díjakat szabhasson meg, amelyek a számára anyagilag megérik. Ez a hivatalos definíció. Mint sok más hivatalosnak látszó, és talán éppen emiatt unalmasnak tűnő meghatározás, ez is teljességgel elmegy a legtöbb ember füle mellett. És még akiknek a füle mellett nem megy el teljesen, azok közül is kevesen vannak, akik külön figyelmet fordítanak az utolsó két szóra, nemhogy rákérdeznének, pontosan mit is jelent ebben a kontextusban, hogy anyagilag megérik.

A biztosítótársaságok profitot termelnek. Ez akár az árbevétel harminc százalékára is rúghat, például balesetbiztosítás esetén. Ritka az olyan vállalkozás, amely képes erre, akármi legyen is a terméke. A biztosítótársaságok azonban képesek, mert tudják, hogy az embereknek nincs más választásuk. Persze megvan a lehetőség a biztosítás mellőzésére is – ez egyéni döntés kérdése –, de a mérlegelés eredményeként a legtöbben legalább a lakásukra kötnek biztosítást. A biztosítótársaságok azzal is tisztában vannak, hogy az ember törékeny, és hogy találékonysága, amellyel képes önmagát bajba sodorni, bármely más élőlény találékonyságát sokszorosan felülmúlja. Így hát jelenleg azt számolgatják, milyen gyakran csúsznak el az emberek különösen a saját udvarukon, dugnak magukba különféle célú és formájú eszközöket és egyéb tárgyakat, öntik a még parázsló grillszént a kukába, mennek neki még be nem járatott vízi robogóikkal egymásnak, igyekeznek a legfelső polcon lévő váza mögé elérni, támaszkodnak meg részegen a szusikésben, és lövik szembe tűzijáték-rakétával önmagukat vagy embertársaikat – jövőre.

A biztosítótársaságok tehát két dolgot tudnak: hogy az emberek gyakorlatilag kénytelenek biztosítást kötni, és hogy bizonyos számú személy, minden ellenkező felhívás ellenére, felgyújtja magát. E két tényező – mondjuk úgy, hogy a toll és a gyufa – között dolgozik a biztosításmatematikus. Az ő feladata garantálni, hogy még ha a biztosítótársaság fedezetet nyújt is az önmagát lángra lobbantó illetőnek az elszenvedett bajért, a cég az ő, továbbá sok más személy biztosításával eléri a meghatározott profitot.

Ott – a hegyes ceruza és a perzselő láng között – helyezkedtem el én.

A munkahelyem Vallilában volt. A Teollisuuskatun lévő új irodaház tél végén, tavasz elején készült el, és még érezni lehetett a festék szagát, amikor beköltöztünk. Az egyterű irodába érve minden reggel ugyanaz a bosszúság és csalódottság öntött el, mintha soha el nem olvadó fekete jég feszült volna bennem: elvesztettem az irodámat. Saját szoba helyett már csak munkaállomásom volt.

Az állomás szó mindent elárult. Ez a munkaállomás kicsiny volt, egy keskeny sáv a hosszú munkalap ablak felőli végén. A munkalap túloldalán egy másik ugyanolyan munkalap futott hosszan. Velem szemben a junior matematikus, Miikka Lehikoinen ült, aki örökösen a grillezési sztorijait emlegette. Bal oldalamon az időről időre felnevető junior kockázatelemző, Kari Halikko foglalt helyet. Ők képviselték a biztosításmatematika úgynevezett új generációját.

Sem őket, sem az egyterű irodát nem kedveltem. Zajos volt, tele a munkát zavaró és félbeszakító tényezőkkel, hiábavalóságokkal. És mindenekelőtt emberekkel. Az sem volt kedvemre, ami sokaknak a jelek szerint igen: a spontán beszélgetések, a folytonos tanácskéregetés és -kínálás, a könnyed viccelődés. Nem értettem, mi köze ezeknek a komoly erőfeszítéseket igénylő valószínűségszámításhoz. A költözés előtt igyekeztem jelezni, hogy ez egy kockázatkezelő részleg, nem a vidámpark, de úgy tűnt, ez nem hatott azokra, akik a döntést meghozták.

Csökkent a hatékonyságom a munka terén. Továbbra sem hibáztam, nem úgy, mint voltaképpen mindenki más. De lassult a munkavégzésem, többek között az ilyen-olyan, különösen Halikko munkaállomásánál összeverődő csődületek miatt.

Halikko mindenen nevetett. Állandóan hosszútávugrók hátsó feléről, jelentéktelen dalversenyekről és furcsa házi kedvencekről szóló videókat mutogat. Az emberek nevettek, videó videót követett. A kockázatelemző hahotázott és heherészett. Véleményem szerint ez nem volt a szakmájához illő viselkedés.

A közvetlen közelemben lévő másik zavaró tényezőnek Lehikoinen bizonyult, aki beszélt. Hétfőnként elmesélte, hogy telt a hétvége, ősz elején, hogy mi történt a nyári szabadsága alatt, januárban a karácsonyáról volt alkalmam hallani. A jelek szerint zajlott körülötte az élet. Mindennek a tetejébe már kétszer elvált, ami meglátásom szerint gyenge és nem túl ígéretes felismerőképességet mutatott a junior kockázatelemző részéről az ismétlődő események terén.

Ma reggel már ott ültek a munkaállomásukon, amikor beértem. Halikko rövidre nyírt haja alatt vakargatta a fejbőrét, Lehikoinen csücsörített, és az, amit a képernyőn látott, arra késztette, hogy ujjaival doboljon a karfán. Úgy néztek ki, mintha csak és kizárólag a munkájukra összpontosítanának, ami bizonyos mértékig meglepett. Az asztalon álló órára néztem. Pontosan kilencet mutatott. A csúsztatott munkakezdés végpontja.

A költözés óta reggelente mintegy fél-fél perccel későbbre toltam az indulásom, hogy elkerüljem a felesleges napindító fecsegést az egyterű irodában, és ez lett a végeredmény: hajszál híján elkéstem. Ez nem rám vallott. Letettem a táskám magam mellé, és kihúztam a széket. Most először hallottam, ahogy a kemény műanyag görgők a padlószőnyegen gördülnek. Volt valami a hangban, amibe beleborzongtam: mintha hideg körmök szántották volna végig a hátam.

Bekapcsoltam a gépet, és ellenőriztem, hogy ott van az asztalomon minden, ami a napi munkához kell. A saját részbeszámolómon dolgoztam a kamatfizetési frekvencia váltakozása és a kifizetések optimalizálása közötti viszonyról a változó gazdasági környezetben, és arra számítottam, hogy aznap végzek ezzel a két hete folyamatban lévő feladatommal.

A csend olyan volt, mint pohárban a víz: átlátszó, de egyszersmind konkrét, kézzelfogható.

Begépeltem az azonosítómat és a jelszavamat, hogy bejelentkezzem a rendszerbe. Megremegtek a mezők. Alattuk a piros szöveg azt jelezte, hogy nem érvényes a felhasználónevem és a jelszavam. Újra begépeltem őket, lassabban, figyelve, hogy a nagybetűk nagyok legyenek, a kisbetűk kicsik, és minden betű az legyen, aminek lennie kell. Megremegtek a mezők. Most már két piros felirat állt alattuk. Nem érvényes a felhasználónevem és a jelszavam. Ráadásul – és ez NAGYBETŰKKEL szerepelt – már csak egy (1) próbálkozásom volt hátra. Lehikoinenre pillantottam a képernyő fölött. A karfáján dobolt, miközben az ablakon át a McDonald’s felé bámult. Tekintetem rajta feledve elismételtem magamban a felhasználói azonosítómat és a jelszavamat. Természetesen mind a kettőt tudtam. Ugyanígy azt is, hogy mindkét alkalommal helyesen írtam be őket.

Lehikoinen hirtelen felém fordult, tekintetünk összetalálkozott, majd az övé ugyanolyan gyorsan a képernyőjébe mélyedt. Abbahagyta a dobolást. Zúgott az irodatér. Tudtam, hogy ez a légkondicionálás miatt van, amit most emberi hangok hiányában hallani lehetett, de a zümmögésben ezzel együtt benne volt még valami, ami bevette magát a fejembe. Talán ez gátolt meg abban is, hogy Halikko felé forduljak, és megkérdezzem tőle, nem volt-e problémája a bejelentkezéssel.

Ha volt is, mostanra elhárult: úgy kattintgatott az egérrel, mintha ezernyi apró körmöst adna neki. A billentyűzetre helyeztem az ujjaimat, és ismét hideg körmök szántottak végig a hátamon. Óvatosan mozgattam az ujjaimat, minden egyes billentyűnyomásra odafigyeltem. A végén leütöttem az Entert, ügyelve arra, hogy csak egyszer, továbbá az energikusság és az eltökéltség harmóniájával tegyem.

Rebbenni sem rebbent a szemem, nemhogy lehunytam volna. Mégis úgy tűnt ez a gombnyomás, mintha egyik pillanatban még egyfajta napot láttam volna magam előtt, aztán akár azért, mert elaludtam, akár valami más okból elveszítettem volna az öntudatom, és mire újból magamhoz tértem, már egészen más környezetben ébredtem volna. A nappal elvesztette fényességét és színeit, a világ egyensúlyi pontja elmozdult. A képernyő közepén ott remegett az ablak. Egy szempillantás múlva eltűnt.

Ismerős hangot hallottam.

– Koskinen, bejönnél az irodámba?

2.

– Beszélgessünk egy kicsit! – mondta Tuomo Perttilä, a csoportvezető. – Passzolgassuk az ötleteket!

Perttilä irodájában ültünk, egy üvegfalú kockában, amelynek az átlátszóságon kívül az is a kellemetlen jellemzői közé tartozott, hogy nem volt asztal a helyet foglalók között. Ezt természetellenesnek találtam. Úgy ültünk egymással szemben, mintha egy orvosi rendelőben lennénk. – Abba nem akartam belegondolni, hogy melyikünk a páciens, és melyikünk a doktor. A fémszerkezetű székek kemények voltak. Nem tudtam hová tenni a kezem, végül az ölembe helyeztem.

– Meg akarlak hallgatni – szólt Perttilä. – Hallani akarlak.

A fizikai kényelmetlenség csak az egyik probléma volt. Még inkább nehezemre esett megbarátkozni Perttilä új pozíciójával. Én is megpályáztam a csoportvezetői posztot. Én voltam a leginkább kompetens, és én rendelkeztem a legtöbb tapasztalattal. Nem tudom, hogyan és mivel győzte meg a döntnököket Perttilä, aki korábban a salesesek főnöke volt.

– Hiszem, hogy így meg is értjük egymást – folytatta. – Hiszem, ha nyitottak vagyunk egymás felé, akkor abból megszületik valami közös dolog. Döntésre jutunk. És a közös döntés helyes döntés. Ez úgy jöhet létre, ha felismerjük, hogy itt két minden felesleges sallangot, hierarchiát és rájuk kényszerített viszonyrendszert levetkezett ember beszélget egymással. Két ember a tábortűznél, aki kapcsolódik egymáshoz, megnyílik, és együtt viszi mindezt tovább, érzelmi szinten is.

Tisztában voltam vele, hogy az efféle beszédmód népszerű, és tudtam, hogy Perttilä több ezzel kapcsolatos kurzust is elvégzett már. De természetesen nem tudtam elképzelni magunkat, amint meztelenül ülünk az erdő közepén. Meglátásom szerint a Perttilä által magáévá tett beszédmódnak egy másik, nagyobb hibája is volt: nem hordozta a szükséges információt, és nem tisztázta a dolgokat.

– Nem értem – mondtam. – Azt sem értem, hogy a rendszer az előbb miért…

Perttilä jóindulatúan felnevetett. Egybefolyt a feje és az arca: tarkopaszra nyírt haja miatt a nevetése még a tarkóján is meglátszott.

– Sorry, néha nagyon előreszaladok. Annyira hozzá vagyok szokva a kitárulkozáshoz, hogy elfelejtek teret engedni a másiknak – felelte olyan hangon, amilyennel egy éve még nem rendelkezett. Akkor még úgy beszélt, mint a többiek, most, hogy elvégezte a kurzusokat, valahol a mesemondó és a túsztárgyaló között helyezkedett el. Ez nem illett ahhoz az emberhez, akit megismertem. – Ne érts félre, teret akarok neked adni! Te beszélsz, én pedig meghallgatlak. De mielőtt erre rátérnénk, kérdezni szeretnék valamit.

Vártam. Perttilä könyökével a térdére támaszkodott, amitől mintha közelebb került volna hozzám.

– Mi a véleményed az új rendszerünkről, erről az új teamesítésről, nyitottságról, közös munkavégzésről, valós idejű megosztásról, közösségi fílingről?

– Mondtam már, hogy lassítja a munkavégzést, és megnehezíti…

– Az, hogy együtt vagyunk a csapattal, megismerjük egymást, érezzük egymás jelenlétét, tanulunk egymástól, hasznunkra tudjuk fordítani a szunnyadó potenciált?

– Igen…

– A többiek azt mondják, hogy még valódi önmagukra is sikerült rátalálniuk – felelte Perttilä. – Azt mondják, szintet léptek matematikusként, analitikusként és emberként egyaránt. És ez annak köszönhető, hogy megszüntettük az akadályokat. Az összeset: belsőket és külsőket egyaránt. Szintet léptünk.

Perttilä mélyen ülő szeme és fölötte a sötét szemöldöke megnehezítette, hogy olvassak a tekintetéből. De annyit megállapíthattam, hogy az tombolt, lángolt. Hátamat végigkarmolta a bizonytalanság.

– Nem tudom – válaszoltam. – Nehéz megítélnem ezeket a… szinteket.

– Nehéz megítélned – visszhangozta Perttilä, és hátradőlt. – Oké. Milyen feladatokra tartod késznek magad?

A kérdés abszolút váratlanul ért. Alig bírtam megállni, hogy fel ne kapjam a kezem.

– Természetesen azokra a feladatokra, amelyeket kaptam – válaszoltam. – Matematikus vagyok, és…

– Hogy érzed, ki vagy a csapatban? – vágott közbe Perttilä. – Mit hozol a teambe, a közösségbe, a családba, mi az ajándékod számunkra?

Ez valami beugratós kérdés volt? Úgy döntöttem, őszinte leszek.

– Matematikai…

– Hagyjuk egy kicsit a matematikát! – mondta Perttilä, és közben jobb karját felemelve mintha megállított volna egy láthatatlan áramlatot, amely keresztülhaladt a szobán.

– Hagyjuk a matematikát? – kérdeztem. – Hiszen az egésznek az alapja…

– Tudom, mi az alapja – bólogatott Perttilä. – De muszáj, hogy közös legyen az ösvényünk, amelyen haladunk, akár a matematikával a hónunk alatt, akár bármi mással.

– A hónunk alatt? Az semmi esetre sem a megfelelő testrész – feleltem. – Itt az eszünket használjuk, a fejünket.

Perttilä ismét előredőlt, térdére támasztotta a könyökét, egy ideig enyhén jobbra-balra hintáztatta a felsőtestét, majd egyik pillanatról a másikra megállította. Nagy sokára szólalt csak meg.

– Ez a csoport döglődött, amikor idekerültem az élére. Emlékszel, mindenki ott gubbasztott a zugában, anélkül, hogy bármire jutott volna, vagy lövése lett volna, mit csinálnak a többiek. Hiányzott belőle a hatékonyság és a közösségiesség. Szerettem volna ebbe az évezredbe repíteni ezt a tollfejek és csillagászok gyülekezetét. Sikerült is. Egyenesen szárnyalunk. Egyenesen a nap felé.

– Az nem ajánlatos – válaszoltam. – Semmilyen körülmények között sem. Ráadásul szimbolikusan is…

– Pont erről beszélek. Van egy alak, aki mindig, mindenben ellenkezik. Egyetlenegy ember van, aki még úgy számolgat magában, mint egy kibaszott sötét sarokba bújt Einstein cipője. Találd ki, ki az!

– Én azt szeretném, ha minden észszerű lenne – feleltem. – És a matematika megadja ezt, konkrétumokat kínál. Tudást kínál. Nem tudom, mihez kellenek nekünk ezek a megfoghatatlan érzelmek és belső gyerekek, nézeteim szerint semmihez. Tudásra és észre van szükségünk. Én képes vagyok biztosítani ezeket.

– Képes voltál.

Perttilä egyetlen szava jobban szíven ütött és megbántott, mint az összes addigi. Tisztában voltam vele, hol állok szakmailag. Éreztem, ahogy felmegy a pulzusom, kalapál a szívem. Ez teljességgel elfogadhatatlan volt. Bizonytalanságom tovatűnt, helyét a feldúltság és a méreg vette át.

– Kiváló képességekkel rendelkezem, amelyek a korábbiakhoz képest is gyarapodtak…

– A jelek szerint nem mindegyik.

– Az, amire ma…

– Az, amire ma szükség van, más, mint amire a hetvenes években volt – vágott közbe ingerülten Perttilä. – Úgy értem, a múlt században. Vagy menjünk vissza még annál is jobban?

Kezdtem rájönni, hogy a jelszómező rezgése valóban csak a kezdet volt. Ezt a Perttilät ismertem. A hangja is a sajátja volt.

– Most pedig az van, a rohadt életbe, hogy te, szenior analitikus, megkapod, amit akarsz – folytatta. – Nem kell a teamben lenned. Nem kell használnod a rendszert. Számolgathatsz egyedül. Saját dolgozószobát kapsz.

Kihúzta a hátát. Egészen a szék elülső peremére csúszott.

– A gyakorlatban ez már el is van rendezve – mondta. – A dolgozószobádat a földszinten találod. Egy kis helyiség a portások fülkéje mögött. Csukható ajtóval. Már ott vár egy füzet meg egy számológép. A rendszerre nem lesz szükséged. Az lesz a feladatod, hogy megvizsgáld a 2011. évi infláció hatását a 2012. évi biztosítási díjakra. Az anyag ott van az asztalodon – ha jól emlékszem, kábé hatvan dosszié.

– Ennek semmi értelme – válaszoltam. – Most 2020-at írunk. Ráadásul ezt annak idején, a biztosítási díjak meghatározásakor már kiszámoltuk.

– Most újból kiszámolod. Még egyszer ellenőrzöd, hogy minden rendben volt-e. Hiszen ez az, ami tetszik neked. A matematikát szereted.

– Persze hogy szeretem…

– Nem tetszenek neked a teamjeim, a nyitottság, a beszélgetés, az, hogy kommunikálunk, kitárulkozunk, tudatosítjuk az érzéseinket. Nem akarod átadni magad, nem akarsz bízni a pillanatban és mibennünk. Nem tetszik neked, amit kínálok.

– Én nem…

– Pontosan. Nem tetszik neked. Ezért hát… – Perttilä hátranyúlt valamiért az asztal felé. – Van más választásod is.

Átnyújtotta a papírt, amit elvett az asztalról. Átfutottam. Már nem voltam feldúlt vagy mérges. Egészen el voltam képedve.

– Azt akarod, hogy felmondjak.

Perttilä most újból elmosolyodott. Szinte ugyanúgy, mint a beszélgetésünk kezdetén. Csak az a kevés, távoli melegség hiányzott belőle, amit az elején talán még felfedezni véltem benne.

– A kérdés az, hogy te mit akarsz – válaszolta. – Én meg akarom nyitni előtted ezeket az utakat.

– Vagy értelmetlen számításokat végzek, vagy részt veszek egy amatőr terápiaszerűségen, ami veszélyeztetné bárminemű komoly és magasabb szintű matematika gyakorlását? Az előbbi felesleges, az utóbbi rendezetlenséghez, káoszhoz és pusztuláshoz vezet.

– És itt van még ez a harmadik út is – biccentett Perttilä a papír felé.

– A pontossághoz pontosság kell – feleltem, érezve, hogy megremeg a hangom, és felmegy bennem a pumpa. – A korrelációs együttható abszolút pontosságát nem lehet közös KonMari-vitákkal elérni. Egyetlen olyan teamben sem tudom elképzelni magam, amelynek legmagasabb célja egy közös szusikurzus.

– A földszinten van egy saját kis…

Megráztam a fejem.

– Nem – mondtam. – Ez egyszerűen nem észszerű. Én azt szeretném, hogy a dolgok észszerűek legyenek, észszerűen szeretném végezni a dolgom. Ez a megállapodás… Többek között az áll benne, hogy lemondok hathavi béremről, amelyre a munkában töltött éveim száma feljogosítana, és hogy a felmondás azonnali hatályú.

– Ez amiatt van, mert ezt a lehetőséget te magad választod – magyarázta Perttilä, ismét lágy hangon, amit, a jelek szerint, ő maga élvezettel hallgatott. – Ha itt akarsz maradni, ezen az emeleten, akkor holnap délelőtt lesz egy kötelező transzcendentális elmélkedési szeminárium. A vezetője egy remek…

– Kaphatok egy tollat?

Láttam a többiek arcán, hogy ők már tudták. Az asztalomon nem volt más személyes tárgyam, csak a macskám, Schopenhauer fényképe. Kivettem az aktatáskámból a munkával kapcsolatos papírokat, és az üres táskába dobtam a fotót. Lelifteztem a földszintre, és egy pillantást sem vetettem a portások fülkéje vagy a mögötte lévő ajtó felé. Az utcára lépve megálltam, mintha belebotlottam vagy beleragadtam volna valamibe.

Munkanélküli lettem.

Úgy éreztem, ez nem lehet igaz, velem ez nem történhet meg. Eddig el sem tudtam képzelni, hogy fényes nappal belecsöppenek egy helyzetbe, ahonnan nem tudom, merre kell indulnom. Mintha az egész világból eltűnt volna valami nagy, irányító mechanizmus. A csuklómon lévő időmérőre néztem, de az éppen olyan hasznavehetetlen volt, mint sejtettem. Az időt elárulta, de az önmagában hirtelen nem jelzett semmit. Tíz tizennyolc.

Nemrég még a feltételes valószínűség, valamint az eredeti valószínűség közötti területtel foglalatoskodtam, és igyekeztem a komplementer események tekintetében is rálelni a matematikai függetlenségre.

Most meg egy élénk forgalmú utcán álltam munkanélküliként, aktatáskámban egy macska fényképével.

Nagy nehezen elindultam. Hátamon éreztem a napsütés melegét, felvidított. A pasilai állomáshoz közeledve már kiegyensúlyozottabban láttam a helyzetem, az ész és a logika alkalmazásával tekintettem rá. Tapasztalt matematikus voltam, és többet tudtam a biztosítási piacról, mint Perttilä egész pszichológiai részlege együttvéve. Kezdett oldódni bennem a feszültség. Nemsokára már az egyik versenytársnál számolgatok.

Hiszen mennyire lehet nehéz olyan biztosítótársaságot találni, amely komolyan veszi önmagát és a matematikát?

Nem nagyon, gondoltam, nemsokára eloszlanak majd a felhők.

Egyszerűen minden jobb lesz.

3.

– Meghalt a testvére.

A világoskék ing és a sötétkék zakó kiemelte szeme harmadik kék árnyalatát. Vékony szálú, baloldalt elválasztott, búzaszőke haja is valahogy fáradtnak, sőt kissé fonnyadtnak tűnt. Arca az arccsont élénkvörösét leszámítva sápadt volt. Azzal kezdte, hogy ügyvéd, és be is mutatkozott, de a hír felülírta a nevét.

– Nem értem – feleltem őszintén.

Számban még éreztem a reggeli kávé ízét, amelybe most egy új, fémes, kissé rozsdás jelleg vegyült.

– Meghalt a testvére – ismételte meg az ügyvéd, és talán igyekezett kényelmesebben elhelyezkedni a kanapémon, legalábbis erre utaltak a mozdulatai. Az ablakon túl napsütötte és hűvös volt az őszi reggel. Ezt onnan tudtam, hogy reggeli után kiengedtem Schopenhauert a megfigyelőállásába, majd szinte egyenesen a bejárati ajtóhoz mentem, miután megszólalt a csengő. Az ügyvéd végül előrehajolt, és a térdére könyökölt, amitől fényesre feszült vállán a zakó.

– Önre hagyta a vidámparkját.

Bele sem gondoltam, automatikusan rávágtam:

– Kalandpark.

– Hogyan?

– A vidámpark olyan, mint például itt, Helsinkiben a Linnanmäki. Hullámvasút, körhinta, meg különféle berendezések, amik összevissza rázzák a bennük ülőket. A kalandparkban viszont az emberek maguk mozognak. Futnak, másznak, ugranak, csúsznak. Mászófalak, kötelek, csúszdák, labirintusok, ilyesmi.

– Azt hiszem, értem – felelte a férfi. – A vidámparkban van például olyan éles fényekkel telerakott katapult, ami az egekbe röpíti a beleszíjazott embereket, a kalandparkban pedig… Most nem jut eszembe semmi…

– Elvarázsolt Kastély – emlékeztettem.

– Igen, Elvarázsolt Kastély – bólogatott megint az ügyvéd, és már-már folytatta, de aztán elgondolkodott. – Igaz, Elvarázsolt Kastély talán a vidámparkban is lehet. Mint amilyen a Vekkula volt régen a Linnanmäkiben. Hiszen ott mászni meg egyensúlyozni kellett, csuromvizesek voltunk az izzadságtól, mire kiértünk. A katapultot viszont nehéz egy kalandpark attrakciói között elképzelni, hiszen annál nem csinál mást az ember, csak ül, és átéli, ahogy a gravitáció egy pillanatra megváltozik… Azt hiszem, értem, mi a különbség, de azért nem teljesen világos a…

– Meghalt a testvérem – szakítottam félbe.

Az ügyvéd a kezére pillantott, gyorsan összedörzsölte.

– Igen – válaszolta. – Részvétem.

– Miben?

– Az autójában – felelte az ügyvéd. – Egy Volvo V70-esben.

– Úgy értem, mi okozta a halálát?

– Ah, vagy úgy. Szívroham.

– Szívroham érte az autóban?

– A Munkkiniemen puistotién a lámpánál. Nem mozdult a sor, így hát valaki odament, és bekopogott a sofőr felőli ablakon. A testvére éppen a rádiót állítgatta.

– Holtában?

– Nem, természetesen nem – rázta meg az ügyvéd a fejét. – Aközben halt meg, hogy állítgatta. A Klassinent, ha jól értettem.

– És hagyott végrendeletet.

Juhani finoman fogalmazva spontán és impulzív ember volt. A jelen pillanatban élt. Az a típusú előrelátás, amit egy végrendelet írása jelent, nem vallott rá. Azt is gyakran mondogatta, hogy engem a merevségem visz majd a sírba. Én erre mindig azt feleltem, hogy nagyon is élek, és egyáltalán nem vagyok merev, csak azt szeretném, ha a dolgok szép, logikus rendben történnének, meg hogy minden cselekedetemet az észszerűségre alapozom. Valami okból ezen mindig jót nevetett. De le kell szögeznem, hogy még ha éles ellentétben is állt a személyiségünk, testvérek voltunk, és nem tudtam, hogyan viszonyuljak az elhunytához.

Az ügyvéd megfogta a világosbarna bőr aktatáskáját, előhúzott belőle egy vékony, fekete dossziét, és lepattintotta róla a gumit. Úgy láttam, nem sok papír van benne. Jó darabig olvasgatta a legfelsőt, mielőtt újból megszólalt.

– Fél éve készült a végrendelet. A testvére akkor lett az ügyfelem. Egyértelmű volt a végakarata. Mindent ön örököl. A testvére volt feleségét kifejezetten kizárja a végrendelet. Más rokon nincs, legalábbis a testvére senkit nem említett.

– Nincs más.

– Akkor minden az öné.

– Minden?

Az ügyvéd ismét a papírjaiba mélyedt.

– A vidámpark.

– Kalandpark.

– Számomra még mindig kissé nehezen megfogható a különbség.

– De nincs más benne, csak a kalandpark? – kérdeztem.

– A végrendelet nem említ semmi mást – felelte az ügyvéd. – Egy rövid nyomozás alapján úgy tűnik, hogy a testvérének nem is képezte semmi más a tulajdonát.

Az utolsó mondatot el kellett ismételnem magamban, hogy teljes egészében felfogjam, mit is jelent.

– Tudomásom szerint sikeres, jómódú vállalkozó volt – válaszoltam.

– Az én információim szerint egy bérelt lakásban élt, és részletre vásárolt autóval járt. Mindkettővel több hónapos elmaradása volt. Ezenkívül ezt a… parkot működtette.

Az első gondolatom természetesen az volt, hogy ennek semmi értelme, hiszen egyszerűen nem is volt. Juhani meghalt, ráadásul lyukas zsebbel. Mindkettő hatalmas félreértésnek tűnt. Ráadásul…

– Miért csak most értesülök a haláláról?

– Ő akarta így. Én voltam az, aki felé jelezni kellett, ha netán valami történne vele, hogy aztán én számolhassak be mindenről önnek, amikor a szükséges dolgok el lettek rendezve. Úgy értem, a végrendeletről is, miután lezajlott a vagyonfelmérés, és elkészült a hagyatéki leltár.

– Beteg volt? Mármint tudta, hogy…

Az ügyvéd egy-két centimétert dőlt előre. Már nem tűnt fáradtnak, inkább mintha egy árnyalatnyit fellelkesedett volna.

– Úgy érti, lehet-e okunk azt feltételezni, hogy valaki esetleg… megölte?

Úgy nézett rám, mintha valami igazán izgalmas dolgot művelnénk közösen, egy rejtélyt oldanánk meg, vagy a győzelemért versenyeznénk egy műveltségi vetélkedőben.

– Igen, vagy inkább talán…

– Nem – rázta meg a fejét, és már egyáltalán nem tűnt lelkesnek. – Sajnos semmi ilyesmi. Szívbetegség. Valami olyan, amit nem lehetett műteni. Elmagyarázta. Fennállt a kockázat, hogy megtörténik, és hát megtörtént. Feladta a szíve. A középkorú férfiak halála legtöbbször elég egyhangú. Sajnálom, de ez nem elég jó filmes alapanyag.

Elfordítottam a fejem, kinéztem az őszi reggelbe. Két varjú húzott el nagy szárnycsapásokkal az ablak előtt.

– De ha más oldalról közelítünk a dologhoz – hallottam az ügyvéd hangját –, akkor ez bizony egy business opportunity, ahogy mondani szokás. A testvére parkja.

– Nem – feleltem. – Nekem nem való a kalandpark. Én biztosításmatematikus vagyok.

– Hol dolgozik?

Az ügyvéd szeme színe annyira pontosan az inge és a zakója kékje közé esett, hogy abban volt valami matematikai harmónia. Más körülmények között ezt talán érdekes részletnek találtam volna. Most nem. Ma reggel hét harminckettőkor az utolsó biztosításmatematikusi ajtó is becsukódott előttem – mindössze másfél heti szorgos munkakeresés után. A felmondásom aláírása után rögtön elküldtem a jelentkezésem meg az önéletrajzom minden egyes komolyan vehető biztosítótársaságnak, kiemeltem, hogy eltökélten a hagyományos matematika pártján állok, és őszintén jeleztem, hogy nincs időm társasjátékokra meg divatszavakra. Amikor a társaságoktól nem reagáltak, magam kerestem meg őket, és torkomra fagyott szóval hallgattam végig a mellébeszélésüket. Az egyik lágyan áramló dinamikát akart a teamen belül, a másik az újabb, algoritmusalapú több-résztvevős számításba invesztált. Mindenhol hangsúlyozták, hogy nincs náluk üres pozíció. Ezt könnyen megcáfoltam. Közöltem velük, tudom, hogy vettek fel embereket. Ez viszont minden egyes alkalommal csak sistergő csendhez, majd a beszélgetést pánikszerűen lezáró „Szép őszt!”-kívánságokhoz vezetett.

– Jelenleg nézelődöm – válaszoltam.

– És milyennek tűnik a helyzet?

Jó kérdés. Meg kell mondjam, a ma reggeli szaldó egyértelműen mínuszban volt. Képtelen leszek elhelyezkedni a szakmámban, meghalt a testvérem, és egy kalandpark tulajdonosa lettem.

– A dolgok bizonyára észszerű megoldásra jutnak majd – feleltem.

Úgy tűnt, az ügyvéd beérte a válaszommal. Az arcára kiülő kifejezés arról árulkodott, hogy hirtelen eszébe jutott valami. Megint elővette a dossziét. Egy boríték.

– A testvére hagyott önnek egy üzenetet is. Egy amolyan „minden eshetőségre” levelet. Ez az én ötletem volt. Felhívtam rá a figyelmét, hogy miután elkészült a végrendelete, a diagnózisa miatt két dologgal kapcsolatban érdemes azonnal intézkednie. Az egyik a számlám kifizetése, a másik az önhöz szóló kívánsága.

– Kívánság?

– Ő nevezte így. Nem ismerem a tartalmát. Mint láthatja, a boríték le van zárva.

Valóban így volt. A C5-ös méretű borítékon ott állt a teljes nevem. Henri Pekka Olavi Koskinen.

A kézírás Juhanié volt. Mikor is láttam őt utoljára?

Egy gyors szerdai ebédre futottunk össze Vallilában, talán három hónappal ezelőtt. Meghívtam a pepperonis pizzára, mivel ő a kocsiban hagyta a pénztárcáját. Most persze eszembe jutott, hogy annak a tárcának talán más baja is volt, nem csak az, hogy a kocsiban felejtődött. Miről is beszélgettünk? Juhani beszámolt a kalandpark új szerzeményeiről, én pedig biztosan megemlítettem Kolmogorov híres munkáját, A valószínűségszámítás alapfogalmait, miközben igyekeztem vele megértetni, hogy miért kellene inkább egyesével intéznie a beszerzéseket, és csak akkor, amikor már látja, hogy az előző hány új látogatót vonz a parkba. Nem tűnt úgy, mintha az a veszély fenyegetné, hogy bármelyik pillanatban meghalhat. És úgy sem, mintha éppen megírta volna a végrendeletét. De hogyan is néznek ki általában az olyan emberek, akik megírják? Aligha létezett erre megszokott arckifejezés, még ha össze is köti őket, hogy lehetetlen feladattal találják szemben magukat: befolyásolni igyekeznek a haláluk utáni életet.

Felnyitottam a borítékot, kivettem belőle az összehajtott papírlapot.

SZIA, HENRI!

Nem is haltam meg. Hahaha. Tudom, hogy neked ez nem vicces, de én nevetni szeretnék. Nincs is más ötletem, hiszen úgy tűnik, meghaltam, mivel ezeket a sorokat olvasod. Az orvosok szerint elképzelhető, hogy az eredetileg tervezettnél hamarabb távozom. Mindenesetre most már tudod, mi a helyzet. Én meghaltam, a kalandpark pedig a tiéd. Ezzel kapcsolatban lenne feléd egy nagy kívánságom. Anyagi téren nem igazán arattam sikert. A park gazdálkodása sincs rendben, magamról már nem is beszélve. Sosem volt energiám mindent végig-, ki- és összeszámolni. De te matekzseni vagy. Sínre tudnád állítani a dolgokat? Ez a kívánságom. Az egyetlen kívánságom. Azt hiszem, sosem mondtam még ki, de az összes üzleti ügyem közül (amelyből, mint tudod, akadt egypár) a park volt számomra a legfontosabb. Annak kapcsán szeretnék sikeres lenni. Vagy szerettem volna, ebben a helyzetben már így kell mondanom. Vagyis hát szeretnék, mert még mindig ezt akarom és erre vágyom. Most talán azt kérdezed, hogy miért. Azt hiszem, éppen olyan sok okom van rá, ahány hitelezőm. Szeretnék sikert aratni valamiben, magam után hagyni valamit. És még legalább egy további okról értesülsz majd, ha sikeresen végrehajtod a feladatot. Emlékszel, amikor a nagyinál töltöttük a nyarakat, és nem kellett otthon lennünk, ahol mindig olyan szar volt a helyzet? Ezek a nyarak járnak most az eszemben. Te odabent üldögéltél, olvastál és számoltál, én meg kint játszottam. De horgászni együtt mentünk. Halálom után ülj le egy pillanatra odabent, számolj, és mentsd meg a parkot! A kukacokat én állom. (Muszáj volt elsütnöm ezt a viccet. Minden mást komolyan gondolok.)

JUHANI

Bosszús voltam, szinte őrjöngtem. A levélből áradt a Juhanira jellemző felelőtlenség és teljes nemtörődömség. Az üzenet nyilvánvalóan improvizálva, egy pillanatnyi ötlet hatására született. Minden alapos átgondolást és megfontolást nélkülöztek a benne foglaltak. Nyilvánvaló volt a precíz elemzés és világos következtetések hiánya. Legszívesebben ezredszerre is elmondtam volna neki, hogy ez egészen egyszerűen nem észszerű.

De Juhani halott volt.

Én pedig szomorú, dühös, zavart, frusztrált és valami nehezen megfogható módon fáradt. Mindezek végeredményeként égett a tüdőm, és mintha körmök szántották volna a mellkasomat. Minden jel arra mutatott, hogy egy kalandpark tulajdonosa lettem.

– Akkor hát ez minden – sóhajtottam.

– Nem egészen – felelte az ügyvéd, majd gyorsan, és az előzőnél szemmel láthatóan felkészültebben előhúzott még egy, ezúttal valamivel nagyobb borítékot a táskájából. – A számlám.

Juhani kívánságlevelének borítékja mellé helyezte a saját számláját tartalmazó másikat. Feltűnt, hogy mindkettőn az én nevem szerepel. A férfi még egyszer megigazította a papírokat, aztán az én térfelemre tolta a dossziét az asztalon.

– Gratulálok! – mondta. – És részvétem.

4.

A TiMiFun úgy terült el az őszi tájban, mintha laboratóriumban keverték volna a színeit. A közel kétszáz méter széles, piros-sárga-narancs bádog- és acéldoboz élénk árnyalatai bántották a szemet, akármilyen szűrőn át nézte is az ember. Színességével és hatalmas betűivel minden bizonnyal a játék és az izzasztó közös időtöltés evangéliumát igyekezett hirdetni mindazoknak, akik a négyzetméterein belülre kerültek. A kalandpark dobozának magasságát nehéz volt megbecsülni, talán tizenöt méter lehetett. Több repülőgép és futballpálya, néhány iskola és teherautó-parkoló is elfért volna benne. Vantaa-ban volt, alig valamivel Helsinki városhatárán kívül.

Két nap és két meglehetősen álmatlan éjszaka telt el azóta, hogy az ügyvéd meglátogatott.

A kelleténél egy megállóval előbb szálltam le az autóbuszról. Minél közelebb értem, annál inkább nehezemre esett tovább menni. Ennek nem az enyhe emelkedő vagy a finom szembeszél volt az oka, sem az, hogy gyönyörködni akartam volna a kobaltkék égben és a szinte fehér délutáni napfényben. Inkább kételkedésről, ellenszenvről és vonakodásról volt szó – éreztem, hogy ez a kalandpark közeledtével párhuzamosan erősödik bennem. Mintha valami arra kényszerítene, hogy sarkon forduljak és az ellenkező irányba menjek, vissza se nézve. Arra gondoltam, hogy minden bizonnyal a józan ész szól hozzám. Erre meghallottam Juhani hangját. Az egyetlen kívánságom.

Ismertem valamennyire a kalandpark működését. Tudtam, hogy Juhani nem vett részt napi szinten az irányításban. Az épület nélküle is kinyitotta és bezárta kapuit. Volt bent egy irodája, de sok időt töltött máshol, mondhatni, folyton úton volt. Azt, hogy ki felel napi szinten az irányításért, természetesen nem tudtam. A parkoló, ez a három futballpálya méretű aszfalttal borított síkság, félig tele volt. A legtöbb autó családi modell, és mindössze néhány éves volt. Az épület tetején magasodó betűkre néztem.

TiMiFun

Nagyobbnak látszottak, mint legutóbbi ittjártamkor. Ami egyben az egyetlen ittjártam volt. Meglepő módon a betűk egyúttal fenyegetőnek is tűntek. Azon kaptam magam, hogy arra gondolok, vigyáznom kell, se a T széles tetejét, se az M hegyes hasát ne kapjam a fejembe. Honnan jutott ilyesmi az eszembe? Más magyarázatot nem találtam, mint hogy az utóbbi idők meglepő eseményei hatottak, ezekre vezethetők vissza az irracionális asszociációim. A bejárat felé sétálva csak egyszer néztem a tető felé.

Odabent beálltam az információs ponthoz. Az jutott eszembe, hogy az aula talán sejtet valamit abból, ami rám vár: energiától sugárzó gyerekek, vad kiabálás és éles sivítás, meg az apák és az anyák kevésbé lelkes, csöndesebb beszélgetése. A mintegy tíz méter széles, félkör alakú stand ugyanolyan színekben pompázott, mint az épület. A piros-sárga-narancs pult fölé vele megegyező szélességű búra borult. A pult és a búra között – mint egy nagy, pszichedelikus űrhajóssisakban – egy férfi állt, aki a park pólóját viselte.