Vámos Miklós

IGEN

Vámos Miklós

IGEN

(élni, olvasni, írni)

ATHENAEUM

ATHENAEUM KIADÓ

Copyright © Vámos Miklós, 2021

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8. Tel.: 235-5020

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 156 4

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Besze Barbara

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Irodalmi főbűnök

Van a hét főbűn (néha hét kardinális bűnként emlegetik). A keresztény, vagy szűkebben a katolikus egyház listázta ezeket, így: kevélység (büszkeség, gőg), fösvénység (kapzsiság, zsugoriság), bujaság, irigység, torkosság (mohóság), harag és jóra való restség (lustaság). Igazán érdekes. Kérdezem tisztelettel: a hazugság ugyan miért maradt ki?

Ha írókról, költőkről, színpadi szerzőkről beszélünk, a hagyományos nézet szerint a hazugság minősülne a legfőbb bűnnek. Ámbár ugye „Költő hazudj, de rajt’ ne fogjanak” (Arany János: Vojtina Ars poétikája). Mindazonáltal az az írói tódítás vagy lódítás, amelyről az olvasó nem értesül, talán nem is tartozik e kategóriába. E gondolatot így bontja ki ugyanabban a művében a XIX. század legnagyobb költője:

Hazudni rút. Ez ellen a morál,

A tarsas illem egy kint perorál:

De költőnek, bár lénye isteni,

Nemcsak szabad: – szükség fillenteni.

Avagy felettünk nem hazud az ég,

Bolttá simulva, melynek színe kék?

A támadó nap burka nem hazud?

S fejünk felett, min jár, nem ál az út?

A csillagok hullása nem csaló?

Távol hegy, erdő kék szine való?

Szivárvány hídja nem csak tettetés?

A látkör széle nem csúf rászedés?

A délibáb, midőn vizet csinál,

Melyben torony, fa kettészelve áll,

Lebegve orma, tótágast az alja:

Hát nem szemed, szomjad ingerli, csalja?

…

Minden hazugság, földön ami szép:

Csontváz, ijesztő a valódi kép;

Azt vérrel, hússal ékesíteni

Jer, jer költő!… hazudva isteni!

Mit kezdjen ezzel az, aki most (2020) próbál papírra (képernyőre) vetni valamit? Lehetne arra az álláspontra helyezkednie, hogy nem mind arany, ami fénylik, ám ezzel félreértené a gondolatot. Arany Jánosnál a fillentés valódi értelme a képzelet vad szárnyalása, mely, valljuk meg, közeli rokonságban áll a tények elhajlításával, esetleg torzításával. Erre is utal egy további strófában: „Győzz meg, hogy ami látszik, az való; / Akkor neved költő lesz, nem csaló…”

Amondó vagyok, hogy az írók (még összeállítandó) kiskátéjában a főbűnök élén mégis a hazugság (hamisság) áll. De az író nem akkor hazudik, amikor eltér a tényektől – melyek egyébként se mindig állapíthatók meg. Lehet igazmondó az a színdarab például, amelyben Csehországnak történetesen tengere van. Ha egy szöveg hazug (hamis), azt mi, olvasók kevésbé tudjuk, mint érezzük. Írói hazugság például az, ha társadalmi regény köntösébe bújtatunk egy krimit. Joggal vethetné ellenem valaki, hogy mi a helyzet Dosztojevszkij Bűn és bűnhődés című regényével, vagy Kosztolányi Édes Annájával. Az, hogy a két író egy-egy bűnügyből indul ki, ám annak talapzatára épít valódi cselekményt, valódi emberábrázolást, valódi társadalmi igazságtételt. Röviden: nem az a fontos, hogy ki a gyilkos.

Ugyancsak írói főbűnnek tartom, ha valaki azért nem ragaszkodik a saját ízlése által fölállított mércéhez, mert azt reméli, így fokozhatja az olvasók érdeklődését, tehát növelheti a bevételét. Ez nemcsak főbűn, de kifejezetten írástudói árulás.

Harmadik főbűn a más (nagyobb vagy sikeresebb) szerzők műveinek utánzása, másolása, bármiféle eltulajdonítása. Már csak azért sem ajánlható, mert aki olyan novellákat vagy színdarabokat szeretne olvasni, mint amilyeneket Anton Pavlovics Csehov írt, miért érné be amazok valamiféle majmolásával? Halkan jegyzem meg, hogy aki ezt választaná módszeréül, az éppen attól fosztja meg magát, ami az írás mesterségében a legszórakoztatóbb: s ez a rögtönzés. Hadd menjen a toll arra, amerre akar, rendszabályozni ráérünk az átolvasáskor. Engem a rögtönzés kiváltotta élvezet tart a munkaasztalomnál, immár lassan öt évtizede. Ha a legcsekélyebb mértékben is untat, amit csinálok, azonnal abbahagyom. Ami engem kissé untat, az az olvasókat talán nagyon. Arra semmi szükség.

Negyedik főbűnünk való életünkben is sok bajt okoz. Nevezzük féltékenységnek. Többet árt az író vérkeringésének, mint a… elsőként azt írtam volna, hogy az epe, ám nyilvánvaló, hogy ez a szervünk valamiféle kapcsolatban áll a féltékenységgel. Nem csupán a kenyéririgységre gondolok, bár az is tévút. Ha valamelyik kollégánk sikeres könyvet ír, tapsoljunk neki önfeledten. Azt követően az olvasóknak kedvük támadhat elolvasni egy másik kortárs szerző munkáját is. Szeretem azt hinni, hogy mi, írók nem egymás kenyerét esszük, hanem e gondolat jegyében egymás kenyerét sütjük. Jó, jó, bizonyos mértékben, de ez a finomítás majdnem minden véleményhez és megállapításhoz odabiggyeszthető.

Ötödik súlyos vétek a lustaság, mely kapcsolatba hozható a (lelki) restséggel. Író esetében egy ősi elv megszegéséről van szó. Nulla dies sine linea. Apelles, Nagy Sándor udvari festője mondogatta: Ne teljék el nap (ecset)vonás nélkül. Igen. Író is dolgozza le a maga munkaóráit. Akinek nincs „rendes” kenyérkereső foglalkozása, lehetőleg a nap azonos szakában ücsörögjön a papírja vagy a billentyűzete fölött. Akkor is, ha úgy érzi, nem jut eszébe semmi. Evés közben megjöhet az étvágy. Én azt se tartom rossznak, ha az ember csak leírja a gondolatcsírákat, akár azt: Emberek, most nem jut eszembe semmi. Vagy: Ma tehetségtelen vagyok. Esetleg: Isten (múzsa), segíts, lécci. Előfordul, hogy csoda történik. A fölösleges mondatok utóbb törölhetőek.

Hatodik végzetes bűn a fizikum és a pszichikum tönkretétele. Alkohollal. Kábszerekkel. Vegyi anyagokkal. Túlzott dohányzással. Vagy akár szar olvasmányokkal. Ha lerombolod magad, az írót is tönkreteszed benned. Előnyös a testmozgás, és a lélek tornáztatása is, olvasással, gyerek- vagy unokaneveléssel, nyelvtanulással, zenéléssel, táncolással. Nem kell mindet, de valamit felettébb ajánlatos.

Hetedik és legeslegfőbb bűn a tehetség és a képesség elherdálása. Röviden: pénzért írni. Ez nem azt jelenti, hogy ingyen kell, de ne legyen a benyert pénzek vonzása a fő motívum. Az írók számára a bérfeladatok, az anyagi okból elvállalt megrendelések nagyjából annyira károsak, mint egy hegedűművésznek a kezeket és ujjakat erősen igénybe vevő nehéz fizikai munka. Lehet, hogy ezt többen túlzásnak érzik, én nem.

*

Vannak azonban olvasói főbűnök is. Itt elméletileg különbséget kéne tennünk az olvasók és a szakmai olvasók között. Az igazi olvasó pénzt adott a könyvért, a folyóiratért, az irodalmi lapért, vagy a könyvtárban jutott hozzá. A szakmai olvasó viszont kapja, s azért rágja végig magát a szövegen, hogy azután olyan véleményt alkosson, mellyel valamiféle döntnökként ad útbaigazítást az előbbi, remélhetőleg jóval népesebb embercsoportnak. Röviden azt is mondhatnánk, hogy utóbbiak azok, akik (már?) nem szeretnek olvasni. Van afféle erdei nézet, hogy az írók viszont azok, akik (már?) nem szeretnek írni. Én ezt nem hiszem. Előfordulhat, hogy adott szerző bizonyos időszakban – főleg számára fontosabb munkák befejeztével – semmi kedvet nem érez, hogy gyakorolja a hivatását, de ez csak olyasmi, mint a szerelmeskedés utáni depresszió. Tudni való, hogy nagy szerelmeskedés – mélyebb depresszió. Ám azért előbb-utóbb visszatér az ember (az író is ember, bármily meglepő) élet- és munkakedve. Ha nem, akkor – átmenetileg? – foglalkozzék mással, művelje kertjét, netán agyát, avagy ágyát, hm. Megesik, hogy valakiből kimegy az író örökre, ez a ritkább eset, s ha megtörténik, érdemes elfogadni a sors (hívőknek: Isten) döntését.

Nekem az az elvem, hogy ha nem élvezzük az írást, nem kötelező. Annyi más foglalatosságot találhatunk magunknak. De térjünk vissza az olvasóhoz, ahhoz, aki ingyen, saját élvezetére teszi magáévá a könyveket. Szerintem az ő kéjérzete nem kisebb, mint a szerencsésebb íróké, sőt. Ő munka nélkül kapja az örömöt. Amelyik könyvet munka elolvasni – ilyen is akad a remekművek között –, az szabályerősítő kivétel. Azt hiszem, bátran abbahagyható bármelyik könyv, még akkor is, ha a közmegegyezés szerint remekmű. Néhai édesanyám jut eszembe. Gyerekkoromban állandóan a Pacsirta nevű rádiókészülék adásait hallgatta. Midőn a nap közepén bemondták: Jó ebédhez szól a nóta! – anyukám egy erőteljes mozdulattal kikapcsolta, s így szólt: De nem nekem! Ő történetesen utálta az úgynevezett cigányzenét.

Ezen az alapon vannak olyan könyvek, amelyek nagyszerűek, de nem nekem, nem nekünk. Például mert túl fiatalok vagyunk hozzá. Vagy túl öregek. Túl fáradtak. Túl türelmetlenek. Túl… valamilyenek. Szerintem okosabb egy regényt félbehagyni, mint megutálni. Ez történik, ha fogcsikorgatva átrágjuk magunkat rajta. Ami nem ízlik, azt hagyjuk ott, azt hiszem, ez étel esetén is elfogadható döntés.

Az olvasói főbűnök élén nyilvánvalóan a könyv tönkretétele áll. Ennek extrém esete a könyvégetés, amelyre nem is vesztegetek szavakat. A könyv erőteljes használatát bocsánatos véteknek tekintem. Elfogadom, ha valaki jegyzetel a margóra, aláhúz számára lényeges mondatokat, még azt sem rosszallom nagyon, ha az olvasó kis szamárfület használ könyvjelzőként. Vessen magára a kiadó, amelyik elspórolja a könyvjelző szalagot. Ugyanakkor bánt, ha az emberek leveszik a kötetet védő papírborítót, szerintem az arra való, hogy védje a könyv cím- és hátlapját.

Főbűn továbbá, ha valaki könyvet lop, természetesen. De az is, ha valaki soha nem ad kölcsön. Nem hiszem, hogy az asszony verve jó, de azt vallom, hogy a könyv olvasva. Okosabb, ha valaki forgatja a lapjait, mint ha csak vár a sorára a polcon. Sokan büszkék több ezer kötetes gyűjteményükre. Pedig az a könyvvagyon, mely csak ücsörög a bútorba sorakoztatva, tulajdonképpen halottnak számít. Tetszhalottnak, hiszen bármikor föltámadhat, ám azért… kár ragoznom.

A negyedik olvasói főbűnre én kiváltképp haragszom. Ez akkor valósul meg, ha véleményt mondunk olyasmiről, amit nem, vagy csak részben tettünk magunkévá. Félbehagyni szíved joga, akkor viszont ne alkoss róla véleményt. Nem jogosít erre, ha sokat hallottál a cselekményről, a végkifejletről, vagy a mű bármely egyéb részletéről. Könnyen előfordulhat, hogy egy könyv csak az aranymetszéspontnál (kábé a kétharmadánál), vagy akár a legutolsó fejezetben áll össze.

Ugyancsak elítélem azokat, akik komolyan kijelentik: Ilyet én is tudnék írni! Embertárs, tényleg? Rendben, vegyük egymást komolyan, bizonyítsd be. Csináld. Nem baj, ha rosszul sikerül, akkor legalább megpróbáltad. Itt jelentem ki, hogy egy rossz könyvet legalább olyan nehéz megírni, mint egy jót. Mert a jó szöveg előbb-utóbb segít neked, és írni kezdi önmagát. Ennek a részletei most nem fontosak, elég, ha elhiszitek nekem becsületszóra.

A hatodik olvasói főbűn: elfelejteni, hogy te is társszerző vagy. Ahányan elolvasnak egy szöveget, az annyifélévé válik, mindannyian hozzátesszük élményeinket, tapasztalatainkat, addigi irodalmi kalandjainkat. Aggasztó, ha humorérzék vagy empátia nélkül indulunk a nagy utazásra, amelyre a szerző invitál, vagy ha nem fogadjuk el az általa fölkínált szabályokat. Abban az esetben inkább válasszunk másik könyvet. A könyvek száma végtelen, de az évek száma véges. Ezt az íróknak sem szabad figyelmen kívül hagyniuk. Javaslatom: semmiképp se haljanak meg a kelleténél hamarább.

A hetedik: nem adni esélyt a fiatal – akár pályakezdő – szerzőknek. Egyikünk se szorul rá jobban az olvasók és az írótársak szeretetére.

*

Végezetül. Mit tehetünk, ha legjobb szándékaink dacára mégis elkövettük az írói vagy az olvasói főbűnök egyikét-másikát?

Gyorsan hagyjuk abba a vétkezést. Azután gyónjuk meg, amit tettünk, értelemszerűen egy arra érdemes írónak, avagy egy jóakaratú olvasónak. Fogadjuk emelt fővel a penitenciát. Miatyánkok, hiszekegyek és üdvözlégymáriák helyett bizonyára könyve(ke)t szabnak ki ránk. Lássunk hozzá(juk).

Ego te absolvo.

Gyertek elő

Szeretem az önéletrajzokat és a naplókat. Virginia Woolf prózáját intim megvilágításba helyezi az Egy jó házból való angol úrilány című kötete. Az örökösei állították össze, eredeti címe: Moments of Being (A létezés pillanatai). Ebben olvastam, hogy Virginia nagyapja életében először szájába vett egy szivart, jóízűen elszívta, aztán kidobta, és soha többé nem gyújtott rá. Fölemelő, ha az ember tudja, hogy valami finom, megőrzi magának az élményt, akár egy különleges ünnepély emlékét, de többet nem kér belőle. Az ilyen létpillanatokért érdemes élni, olvasni, írni.

Megeshet, hogy ez a nagypapa félt a dohányzás káros hatásaitól, ebben az esetben kiemelkedően fegyelmezett volt. Ám az se kizárt, hogy titkos szivarozó lett, ami még izgalmasabb. Állítom, hogy mostanság a városi Magyarország telis-tele van titkos írókkal. Én sose voltam az, mindig kerestem magamnak közönséget, már apró gyerekkoromban is. Ellenben titkos olvasóként pergettem napjaimat minden iskolatípusban. Komoly gyakorlattal fogtam a könyvet a pad rekeszében, s fejtartásommal leplezni igyekeztem, hogy oda nézek, nem a katedra szónokára. Sokszor kaptak rajta, a nyomdaterméket elkobozták. Év végén adták vissza, tucatszám. Apám olcsókönyvtári egyenkötetei voltak, áruk három vagy négy forint. Máig megvannak, negyven-ötven pici kötet, papírjuk sárgásbarna, kartonborítójuk repedezik.

A titkos író sorsa sanyarúbb, bár őt senki nem akarja rajtakapni. A legnehezebb annak a sorstársnak, aki szégyelli, hogy verseket (novellákat, drámát) ír, mert… ööö. Senki nem tudja pontosan megfogalmazni, hogy miért, de a „normális” ember pénzt keres, randizik, iszik, nem pedig azzal múlatja idejét, hogy sorokat fogalmazzon, a ceruzája végét rágcsálva, billentyűzet esetén képletes értelemben.

Én úgy tartom, írni becsület és dicsőség dolga, azonban ez kisebbségi nézet. Pedig aki ír, sose lesz olyan agresszív – élesebben: bunkó –, mint… aki nem. Az írás gondolatokat és érzelmeket fakaszt, s ezek nem arra indítanak, hogy bánts vagy sérts másokat, inkább arra, hogy megértsd a többi embert, beleértve saját magadat is. Tekintettel arra, hogy az olvasás milyen közel áll az íráshoz, bizonyos mértékig a ránk gyakorolt hatásuk közel áll egymáshoz.

Szerencsés, ha az írónak van bátorsága a napra menni. Aki próbálta, tudja, jót tesz az égi fény világa és melege. Sütkérezni a megfogalmazott vagy elolvasott fejezetek sugaraiban kifejezetten áldásos a léleknek, így áttételesen biológiai valónknak is. Hagyjuk a bujkálást a tetteseknek és a bűnösöknek. Titkos írók, gyertek elő barlangotokból.

Attól, hogy a munkánkat nem közlik a lapok, nem jelentetik meg a kiadók, ugyanolyan írók lehetünk, mint azok, akikét igen. Ez jelentős mértékben szerencse dolga. Összpontosítsunk inkább arra, hogy a szövegeinkben titkokat mondjunk el. A titkot föltáró író az igazi, még akkor is, ha valamely okból örökre titkos író marad – talán az a kisebb baj. Az, hogy fölfedeznek-e, illetve berobbansz-e, túlnyomórészt a vakszerencsén múlik. Következésképp e szavakat hímezzük a zászlónkra: bátorság, önbizalom, kis félsz, nagy remények.

Mesterségem címere

Alapvetően kétféle irodalom létezik. Az egyik – csak a prózáról beszélek – a XIX. századi, amelynek az a lényege, hogy van egy történet, amelyben alakok szerepelnek, és idővel el kell hinnünk, hogy a történet a valóság, amelyben igazi alakokról olvasunk, akkor is, ha tudjuk, hogy nem azok. Emellett még mondanivalót is találhatunk a szövegben. A mondanivaló ma már szörnyű szitokszónak számít, mert a szocialista realizmusban rosszul használták. De attól, hogy egy szót túlhasználnak, még nem biztos, hogy hamis.

Ha körülnézünk a mai magyar irodalomban, példának hozhatjuk Závada Pált, akinek alakjai, történetei vannak, egyszóval régimódi. Ő azt várja, hogy a Jadviga párnájának olvasása közben képzeljük el, milyen volna olyan nőnek lenni, aki marhára szeret egy férfit, de közben szerelmes egy másikba is.

Az ezzel ellentétes írói nézeteket vallók doyenje minálunk Esterházy Péter. Őt sem a mondanivaló, sem az alakok, sem a történetek nem érdeklik túlságosan. Vele van egy közös élményem, amikor egyszer Németországban azonos tévéműsorba keveredtünk. Sajnos az én interjúm készült hamarabb. Elmondtam mindazt, amit az imént nektek. Hogy számomra a mondanivaló nagyon fontos. Ennivaló, innivaló, mondanivaló. Ezután odafordultak Esterházy Péterhez, mi a véleménye a mondanivalóról. Kijelentette, hogy a szépirodalomhoz nem kell mondanivaló, akinek mondanivalója van, legyen egyetemi tanár, vagy írjon esszét. Megkérdezte a riporter, hogy mi a helyzet a gondolattal. Erre azt felelte, hogy gondolat sem kell. Céline francia íróra hivatkozott, aki egyszer úgy nyilatkozott, hogy gondolata mindenkinek lehet, ő inkább egy tweedzakót szeretne.

Ha írni akartok, először döntsetek, Esterházy Péter ösvényén próbáltok haladni, avagy Závada Pálén. Aki Esterházy Pétert követné, annak sokkal többet kell azon gondolkoznia, hogy milyen hasonlatokat, jelzőket, szóvirágokat, mondatfacsarásokat használjon, egyáltalán, milyen legyen a mű nyelve. Meg kell teremtened az egyedi, más által nem használt stílusodat. Röviden: prózaköltővé kell válnod.

Ha olyanok akartok lenni, mint Závada Pál (ebbe a csoportba tartozom, talán nem kell magyaráznom), más az alapállás. Én, ha eszembe jut egy csilingelő jelző, az átírásnál okvetlenül kihúzom, mert nem szeretném, hogy az olvasó megálljon: ah, ez a Vámos hogy tud bánni a szavakkal! Nem ez a célom. Én azt szeretném, hogy az olvasó jöjjön velem, akadjon a horgomra, hadd sodorja a történet, ne fékezzen le egy-egy különleges szónál vagy mondatnál. Szeretném azt is megszabni, hogy milyen tempóban haladjon, esetleg mikor tartson szünetet. Számítok rá, hogy esetleg ágyban vagy villamoson olvassák a könyvem.

Lukács Györgyre hosszabb ideje nem szeret hivatkozni senki, mert kommunista volt. Igaz. Mégis érdemes elolvasni az ő Balzac, Stendhal, Zola című esszéjét. Lukács kétféle prózaírót különböztet meg: az egyikre alappéldája Dosztojevszkij, a másikra Tolsztoj. Lukács az oroszok bűvöletében élt, a rossz nyelvek szerint jobban tudott oroszul, mint magyarul. Egyébként németül is. Szerinte Dosztojevszkij művészete az intenzív totalitás, azaz belső teljesség. Azt jelenti, hogy egy alak bőrébe bújik az író, mindent tud, amit a hőse, és semmit, amit bárki más. Ez lényeges döntés, mert ha az ilyen típusú szerző ír regényt egy szűz lányról, akkor abban a regényben nem eshet szó arról, hogy milyen a szexuális élet. Vagy amikor a szűz itt ül, és hallgatja, amit beszélek, mert prózaíró akar lenni, akkor nem írható meg, hogy mi történik más helyszínen, mert azt a lány nem tudhatja. Rokonszenves és logikus prózaírói módszer, bár voltaképp alanyi költői hozzáállás a világhoz. Természetesen többnyire egyes szám első személyt használ az ilyen szerző. Megjegyzem, maga Dosztojevszkij se tartotta magát e szabályokhoz mindig és egészen.

A másik változat Tolsztoj módszere, Lukács extenzív totalitásnak nevezi. Lev Nyikolajevics úgy írta a regényeit, hogy önmagát istennek képzelte. Mindent tudott a figuráiról, fölöttük trónolt, valahol a levegőben. Ez nehezebb technika, de óriási előnye, hogy az író keze sokkal szabadabb. Bevallom: én „isteníró”-nak tekintem magam négyéves korom óta. (Noha írtam regényt a másik módszerrel is.) Végeredményben magánügy, hogy melyiket választjuk, de higgyétek el, e döntés nélkül aligha írhatunk prózát. Választanunk kell.

*

Mi különbözteti meg a szépirodalmat minden más szövegtől?

Én kevés olyan értelmes emberrel találkoztam, aki soha nem írt naplót. Ha nem próbáljátok ki, valamiről lemaradtok. Belépő a prózaíráshoz, már csak azért is, mert megszokjátok, hogy naponta kell írni. (A naplózás akkor is jót tesz a léleknek, ha nincsenek írói terveitek.) De ha nem írtatok még naplót, biztosan írtatok már levelet, ha azt sem, akkor gimnáziumi dolgozatot, vagy ha azt sem, ami azért meglep, akkor a munkahelyeteken mindenféle szövegeket. A Facebookon bizonyára a legfiatalabbak is megnyilvánulnak. Mondatokkal és bekezdésekkel él mindenki. Azt hiszem, egy utcaseprő se tudja megúszni, hogy időnként szövegekkel kelljen foglalkoznia. Régi leveleket böngészni szívmelengető.

Tegnap például az történt, hogy egy Szántó Péter nevű ember – akiről nem fontos, hogy tudják, kicsoda – küldött nekem egy borítékban két levelet. Az ő rokona volt Szántó Tibor író, távoli rokona. A levelek egyikét az apám írta 1956. január 20-án, a másikat az apám anyja, akit én sosem láttam. A címzett mindig Szántó Ilonka, a Szántó család (nem derül ki, milyen fokú) tagja. Megrázóbbat, élettel teltebbet régen olvastam. Kérdés, hogy ezek a szövegek miért nem tekintendőek irodalomnak, noha óriási élmény volt, ha az olvasás felől közelítjük. Katarzist is átéltem. Vélhetitek, azért volt óriási élmény nekem, mert érintett vagyok családilag, de meggyőződésem, hogy ugyanakkora élmény volna bárkinek, ha odaadnám. Már az is érdekes, hogy miként nézett ki a levélpapír 1930-ban. Mártogatós tollal írták, gyöngybetűkkel. Az 1956-os levél ugye a forradalom miatt izgalmas, kiderül belőle, mennyire furcsák voltak akkor a viszonyok. A Svájcból küldött ajándék golyóstollért apám tizennyolc forint vámot fizetett. Realizmus.

Ha elolvassuk egy újságíró cikkét, az miért nem irodalom? Ugyanúgy erőlködik, fogalmaz, történetet mesél, mint a „rendes” írók. Hol a határvonal?

Nehéz a válasz. Saját definícióm: az irodalom ott kezdődik, ahol a szöveg már okosabb, érzelmesebb, mélyebb, mint az ember, aki írta. Tehát ha csak annyira okosat tudsz írni, amilyen okos vagy egyébként, akkor még nem lehetsz író, csak esetleg jól fogalmazol. Mint a jobb újságírók. Példának elég most a már említett Tolsztoj, minden idők legnagyobb prózaíróinak egyike, állítólag a magánéletben buta és korlátolt volt. A kor művelt orosz elméi annyit röhögtek ezen a hülyén, hogy csak na. Szélsőséges rögeszméi voltak. Például azt hitte, hogy ha az obscsina (téesz jellegű parasztközösség) elterjedne Oroszországban, lenne mit ennie a népnek. Ez marhaság, akkor is mindenki tudta, de ő ragaszkodott hozzá. Ha többet is akartok tudni Lev Nyikolajevicsről, vastag napló- és levélkötetei hozzáférhetőek magyarul is.

A naplóiban sirámokat zeng arról, hogy vesztett a kaszinóban. Isten bocsánatát kéri a bűnbeesésért, megfogadja, soha a büdös életben nem fogad hazárdjátékban. Két nap elteltével arról ír, hogy szerencséje van, nyert a kaszinóban. Ugyan még nem fizette vissza tízszeres tartozását, de kapott rá haladékot. Tolsztoj a szerencsejátékon kívül két szenvedélynek élt, az egyik volt a cselédlányok teherbe ejtése, ami bocsánatos bűnnek számított az akkori Oroszországban. A másik pedig, hogy önmagát saját kezűleg testi örömökben részesítette. Emiatt is bűntudat gyötörte, állandóan fogadkozott, hogy soha többé, aztán mégis.

1901-ben osztották ki az első Nobel-díjat. Ha bárki tudná, hogy ki kapta, büszke lehet magára. Valószínűleg csak én leszek büszke magamra, megmondom: egy Sully Prudhomme nevű francia költő kapta. Jelentéktelen francia költő. Nem pedig Tolsztoj, aki már akkor élő legenda volt, nagy esélyes. Erre Lev Nyikolajevics írt egy levelet a Nobel-díj-bizottságnak, amelyben megköszöni, hogy nem ő kapta a díjat, mert egyrészt minden pénz csak rosszat hoz, másrészt annyit kell a feleségével harcolnia a pénzügyek miatt, hogy ez újabb bonyodalom volna. Ezek után még vagy kilenc Nobel-díjat osztottak ki az ő életében, de nem neki. Úgy halt meg, hogy nem kapott Nobel-díjat, mert magára haragította az Akadémiát.

Sajnos eszmefuttatásomnak van egy borzasztó következése: ha valaki seggfej, könnyebben lehet író, mint aki nagyon okos. Ez rám nézve is rémes. Viszonylag okos embernek gondolom magam, mekkorát kell ahhoz ugranom, hogy egyáltalán író lehessek?

*

Személyes vallomás. Könyvet még soha úgy nem írtam, hogy ne lett volna olyan mondandó a fejemben, amelyről úgy éreztem, hogy aki elolvassa, annak valami picit jobb lesz. Azt nem tudom megmondani, hogy pontosan mi és hogyan, mert könyve válogatja, de teljes felelősséggel ajánlhatom ilyenkor: figyelj ide, olvasó, most ne pasizzál vagy csajozzál, ne menj moziba, ne tévézz, ne az anyádnál üljél! Mindegyik tevékenység fontos lehet, bár a tévézéstől talán jobb tartózkodni. Szóval, én azt kérem, tölts el inkább három napot – például – az Apák könyve című regényemmel.

Ezt nagy felelősségnek érzem. Mindebből talán világos, hogy nem annak örülök, ha valaki lelkendezik: uram, az ön tájleírásai fantasztikusak. Az engem kevésbé érdekel. Ha viszont valaki azzal jön oda hozzám: író úr, mi is csináltunk egy családi Apák könyvét, majd odaadjuk a gyerekünknek meg az unokánknak! – ez boldoggá tesz. Jelzi, hogy a mondanivalóm betalált, nem hiába raboltam az olvasók idejét.

Azzal a regénnyel pontosan azt akartam üzenni, hogy akinek van apja vagy anyja, hallgassa meg, hogy mit mond, és jegyezze le, mert idővel nem lesz rá módja. Szeretném, hogy ki-ki figyeljen jobban az atyákra, anyákra, nagyszülőkre, amíg lehet. Nekem nagyon fáj, hogy régóta nincsenek élő felmenőim. Nem tudtam előre, hogy ezt akarom mondani, menet közben értettem meg, és ez a prózaírás lényege. Ha az ember írja a könyvet, és egyszer csak megért valamit a témájáról, amit addig nem tudott, akkor prózaíró lett. Ha ezt az aha-élményt nem éli át, akkor csak újságíró vagy bulvárszerző.

Ugyancsak példaként mesélem, hogy az Anya csak egy van esetében tizennyolc évesen jöttem rá, hogy anyámról kéne írnom egy regényt. Mondanivalónak azt szántam, hogy drága édesanyám olyan, mint a szocializmus. Kegyetlen, szeszélyes, kaotikus, diktatórikus, hatalmaskodó – de elég röhejes. Az a szocializmus ugyanis, amelyet én 1960-tól megfigyelhettem, mindig kissé röhejes volt. Gondoltam, írok egy könyvet anyámról, melyben anyám olyan lesz, mint a társadalom, amit majd finom lírai trükkökkel adok az olvasó tudtára. A cenzúra nem szólhat semmit, anyámról azt írok, amit akarok, gondoltam én. Csakhogy anyám még élt, amikor tizennyolc évesen megírtam a könyv első változatát, az, hogy őt ne bántsam a szövegemmel, fontosabbnak tűnt, mint a regény.

Telt az idő. Ő szűk két évtizeddel később meghalt. Időközben újra meg újra nekifutottam a témának. Végül 1995-ben jelent meg. Már nem volt szocializmus, addigra a regény sem arról szólt, hanem arról, hogy van egy mániás depressziós nő, akit a társadalom hülyének, felelőtlennek és szinte kártékonynak tekint. Humorista fia viszont híres és megbecsült. A könyv során kiderül, hogy a híres és megbecsült fiú valójában savanyú, karót nyelt barom, aki még egy igaz szerelmet sem tud átélni. Bezzeg a mániás depressziós asszony szerelmes, boldogan él, és viszonylag könnyen hal meg. Tehát figyeljünk oda, hátha nem olyan hülyék azok, akiket annak tartunk.

Amikor valaki elolvasta, és elmesélte nekem, hogy az ő anyja is totál hülye, de ezek után jobban tudja majd szeretni, éreztem, hogy a nyilam célba talált. Nem állítom, hogy ez nagy lépés a világtörténelemben, de ennyit tudtam tenni. Azt ajánlom, ha olyan prózaírók akartok lenni, mint a Tolsztoj-féle, addig ne nyugodjatok meg, míg az adott témában el nem juttok az aha-élményig. Ellenkező esetben hagyjátok félbe, vagy ha elkészült, ne adjátok ki. A honorárium erkölcsi értelemben óriási, amikor az aha-élményt átélitek. Orgazmusjellegű.

Hogy a költők mit éreznek, amikor megírják a költeményt, azt nem tudom. Biztos ott másféle az öröm. Állítólag a vers mindig olyan, mint egy ajándék. Az jó lehet. Bár én a lelki alkatom miatt ajándékot se kérni, se elfogadni nem tudok jól, én csak adni szeretek. Amikor prózát írok, akkor is erre törekszem. Noha nem biztos, hogy ez a helyes eljárás.

Az Amerikai Egyesült Államokban úgy alakult, hogy tanítottam írást, dráma- és filmírást. Ott tettem szert arra a tapasztalatra, hogy ezt csak úgy érdemes, ha feladatokat adok. Én elsőként azt adtam mindenkinek: Menj haza, írj háromoldalas novellát a saját kezedről.

Ilyenkor szokták kérdezni a Yale-en a diákok, hogy a jobb, vagy a bal kezükről. Aki jobbkezes, az a jobbról, aki balkezes, az a balról. Nem könnyű. Mi a fenét lehet egy kézről írni? Kezünk van. (Ez sem egészen általános.) Soha észre se vesszük, hogy milyen marha ügyes a kezünk, még akkor is, ha marha ügyetlen. Mi mindent tud csinálni egy emberi kéz, amire például egy medve nem képes a mancsával, pedig az sem ügyetlen állat.

De mit akartok mondani a kezetekről? Visszatérek a választásotokhoz. Ha „isteníró” volnál, mindent tudnál a kezedről, és lenne mondanivalód. Ha Dosztojevszkijt követnéd, arra figyelj, amit érzel róla. Néhány primitív példa. Üzenheted: de jó, hogy van kezünk. Ez arra tanítaná az összes többi embert, hogy ha éppen elvált, s iszonyú rosszul érzi magát, sőt a válóperes bíróságról jövet karambolozott, sőt nem is tud hova menni, mert a férje elperelte a lakást, ott áll a roncs mellett – még mindig magára nézhet, és azt mondhatja, hú de jó, a két kezem megmaradt.

Arról is lehet, hogy ügyes a kezünk, de nem eléggé. Megírható, hogy sajnos nem elég szép. Én erről jól tudnék, munkáskezem van. Bár nem kérges. A tenyérjósok azt is elmondhatják, melyik kézforma mit jelent. Ha eldöntötted a mondanivalót, és elkezdesz írni, menet közben hirtelen lesz egy kettes számú mondanivaló, amire nem is gondoltál. Amint ez megtörténik, prózaíróvá váltál.

*

Van még egy alapkérdés, amelyre érdemes megfontolt választ adni. Tulajdonképpen miért akarunk írók lenni? Hülye kérdésnek tetszik, noha minden újságíró föl szokta tenni. Íme, a legegyszerűbb válasz: híres és gazdag akarok lenni. Nem szégyen, mindannyian ki akarunk emelkedni a világból. Balzac, aki sosem volt nemes, csak úgy odaírta a neve elé a de szócskát, semmi másra nem vágyott, csak hogy sok pénzt keressen. Bizonyos műveit összecsapta, tényleg csak a bevétel érdekelte, folyton kiadóvállalatokat hozott létre. Akinek ez a motivációja, vállalja nyugodtan.

Azért is akarhat valaki író lenni, hogy messianisztikus küldetést teljesítsen. Bennem egy harmadosztályú prédikátor veszett el. Mindig a nézeteimet igyekszem hirdetni.

A harmadik változat: egyszerűen szeretek írni, élvezetet okoz. Kézzel írni, sort sor alá, fárasztó, de nagyon jó érzés. Esterházy Péterről köztudott, hogy nem (vagy nagyon ritkán) írt géppel, hanem szépen a füzetébe, kézzel. Én mindig írógéppel pötyögtem le a hosszabb dolgokat, már gyerekkoromban is, ennek ellenére egyáltalán nem tudok gyorsan és tíz ujjal gépelni. De nekem nem sietős. Egyszóval lehet az ember író azért is, mert kedve telik benne. Az én tudásom szerint nincs több motiváció, csak ez a három.

Nem árt időben eldönteni, hogy melyik a miénk. Ha pénzt akartok keresni, érdemes vastag bulvárregényeket írnotok. Ha messianisztikus törekvéseitek vannak, olyan mondanivalót válasszatok, ami a társadalom és az emberek fejlődését, jobbulását, boldogabbá tételét szolgálhatja. Ha pedig egyszerűen csak szerettek írni, fütyüljetek minderre, és csak írjatok. Ahogyan ifjúkoromban mondták a kávéházban: írom vers, ahogy jön.

Ezt a kört azzal zárnám, hogy teljesen mindegy, mit mond az ember, miért akar író lenni, talán az is mindegy, hogy mire törekszik, úgyis olyan író lesz, amilyen. Mondhatja valaki, hogy ő messiás akar lenni, miközben a jó mondataival tűnik ki. Van egy felsőbb erő, amely eldönti a sorsunkat. Ezt a felsőbb erőt nevezhetjük Istennek, ha akarjuk. Anyagelvűek hívják sorsnak. A mi szempontunkból mindegy. Érdemes észrevenni idővel, hogy milyen írók lettünk, függetlenül attól, hogy egybeesik-e a valóság a szándékainkkal. Ha már tudjuk, az okvetlenül befolyásolni fogja a témaválasztásunkat, a formai megoldásainkat és sok minden egyebet.

Egy dolog biztos: a befektetett idő nem egyenesen arányos az eredménnyel. Valaki eltöltheti a nap húsz óráját prózaírással, s esetleg mégse jut semmire. Míg más kevesebb idő alatt remekművet hoz össze. Nekem napi három óra prózaírás elég, többet nem tudok, és nem is akarok erre fordítani. Ha hosszabban ülök ott – és most csak a regényírásról beszélek, mert egy novella szerencsés esetben egy délelőtt alatt elkészülhet –, másnap nehezen tudom folytatni. Hemingway mondta, hogy akkor érdemes abbahagyni a munkát, amikor még könnyen tudnánk folytatni. Másnapra a szervezetünk, mint egy akkumulátor, feltöltődik. Hemingway mindennap azzal kezdte, hogy elolvasta, amit addig írt, akkor is, ha egy regény 328. oldalánál tartott. Ezért adódtak olyan munkanapjai, amelyeken egyetlen új sort sem írt. Volt olyan is, hogy nem ért a kézirata végére. Én ezt nem tanácsolom. Meggyőződésem, hogy az általunk éppen írt regény vagy szöveg belevésődik az idegrendszerünkbe. Fölösleges menet közben elolvasni, mindenképp át kell írnunk egyszer, ráérünk majd akkor foglalkozni a hibákkal és a részletekkel.

*

Regényhez a keresztvázlatolás módszerét használom. Régebben két egyszerű szótárfüzettel csináltam, most a számítógéppel, két fájlban. De egyszerűbb a szótárfüzettel mesélni. Elhatározom, hány szereplő lesz, és az egyik szótárfüzetben mindegyikük nevét felírom egy üres lapra. Amit adott napon írtam, annak alapján az első szótárfüzetbe minden szereplő neve alatt vezetem, hogy eddig mit tudtunk meg róla. Ha eszembe jut valami, amit később szeretnék, a lap aljára firkantom, ceruzával, hogy világos legyen, ez még csak ötlet. Így mindig követhető, hogy a szereplőről kiderült-e már, hogy mivel foglalkozik az édesanyja, satöbbi. A másik füzetbe néhány mondatban összegzem, hogy az aznap írt bekezdésekben mi történt. Így nem kell mindig újra elolvasnom a szöveget, csak ezt a vázlatot.

Amikor már az ötszázadik oldalnál tartasz, ez óriási segítség, pontosan követheted, hogyan alakul a cselekmény, miként fejlődnek a figurák. Ha kész a szöveg első változata, több hónapos pihentetés után kezdem átírni. E munkálatok sűrűjében megesik, hogy éjszaka fölébredek, hajnali kettőkor, eszembe jut, hogy a jelenet, amikor ketten bementek a kávézóba, és latte macchiatót ittak, az nem jó. Kezdem keresni, hol van ez a jelenet, de nem találom. Egészen addig keresem, amíg rá nem döbbenek, hogy ilyen jelenet nincs, ezt csak álmodtam. A két szótárfüzettel hamarabb leesik a tantusz. Biztosan nem mindenki olyan hülye, mint én, de a regényírásban könnyű elkeveredni. Amikor ez bekövetkezik, ideje gyorsan befejeznem az adott könyvet, mielőtt teljesen megbolondulok.