Fordította

Hessky Eszter

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Fiona Valpy The Cypress Maze

Text copyright © 2023 by Fiona Valpy

All rights reserved.

Borító © Emma Rogers

Hungarian translation © Hessky Eszter, 2023

© Next21 Kiadó, 2024

ISBN 978 615 660 633 4

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Mandl Orsolya

Előkészítés Bérci Ágnes

Ebook Hársfai László

Korrektúra Török Judit

Jerrynek és Lindának,
szeretettel és barátsággal

Nel mezzo del cammin di nostra vita

mi ritrovai per una selva oscura

ché la diritta via era smarrita.

Életünk útjának feléhez érve

sötét erdőben találtam magam,

mert elvétettem a helyes utat.

Dante Alighieri: Isteni színjáték

Pokol, Első ének

(Nádasdy Ádám fordítása)

Tess – 2016

Talán úgy tűnt, élek, lélegzem, jövök-megyek, és követek valami látszólagos napi rutint, de valójában az én életem is véget ért azon a napon, amikor a tiéd, a svájci klinika lakásának abban a sivár szobájában.

De most már tudom, hogy mindig van remény. Van élet a halál után. Tudom, hogy meg lehet találni a kivezető utat a gyász fájdalmas útvesztőjéből.

Beatrice Crane mutatta meg az utat.

1. fejezet

TESS – 2015

Tetszene neked ez a hely. Ez az első gondolatom, amikor megpillantom a völgyre nyíló kilátást. Levél sem rezdül, és a porfelhő szinte megáll a mozdulatlan levegőben, amikor a taxi elindul visszafelé a ciprusfákkal szegélyezett úton, a birtok bejáratát jelző kovácsoltvas kapu irányába, hogy aztán rákanyarodjon a Firenze felé vezető autópályára.

Az esti fények aranyszínűre festik a toszkán tájat, a lemenő nap hosszú sugarai megcsillannak a búzamezőn. A távoli domboldalon kirajzolódik egy másik, cikcakkban felfelé haladó ciprusfasor, amely egy tölgyfacsoporthoz vezet.

Megállnál mellettem, csendben fognád a kezem, és hallgatnánk a lármázó kabócák izgatott ciripelését, miközben körülnézel. Szakértő térképésztekinteteddel szemügyre vennéd a szemközti dombok időjárás koptatta lejtőit és a tágas völgyet, amely jóval szélesebb, mint a mélyében végigfutó kiszáradt folyó nyomvonala. És ahelyett, hogy a reptéren vásárolt útikönyvből kellene megtudnom, te mondanád el, hogy ezt a vidéket úgy hívják: Crete Senesi.

Hallom a hangodat. Meglepődöm, de ez tényleg a te hangod. Nem az a mesterségesen létrehozott, robotszerű zaj, ami azután jött a torkodból, hogy lebénultak a hangszálaid, hanem az igazi, nyugodt, mély hangod, ami mindig olyan komoly volt, amikor a munkádról beszéltél, de olyan gyorsan elárulta a finom humorodat, amikor nyugodt és kipihent voltál. Látod azokat a csupasz agyagsziklákat ott a völgy szélén? Természetvédelmi területté nyilvánították őket, mondod. A rengeteg zöld ellenére, ami körülvesz minket, ez a táj hihetetlenül törékeny, és vigyázni kell rá.

Annyira valóságosnak tűnik a hangod, hogy legszívesebben oldalra fordítanám a fejem, hogy megnézzem, tényleg ott vagy-e mellettem. De ellenállok a kísértésnek, mert tudom, hogy megtörné a varázst. Tudom, hogy nincs ott semmi, csak a villa és egy szépen nyírt sövény.

Nézem a tájat, amely kilométerekre elnyúlik előttem. Ha itt lennél, akkor a ködös, kékben játszó Monte Amiata felé fordítanád a tekinteted, nyugati irányba, a messze távolba, és elmondanád, hogy az a komor, titokzatos hegy valójában egy ősrégi vulkán. Csillogó szemmel mesélnél a tektonikus lemezekről és a szubdukciós zónákról, a forró, vörös lávafolyóról és azokról az elképzelhetetlen erőkről, amelyek létrehozták ezeket a sziklákat. Javasolnád, hogy mindenképpen menjünk el a pár kilométernyire található geotermikus forrásokhoz, amelyek arra emlékeztetik az embert, hogy a föld a talpunk alatt korántsem olyan szilárd, mint amilyennek tűnik.

Érzem, ahogy a szellő meglibbenti a kontyomból kiszabadult hajfürtjeimet, amelyek a nyakamat csiklandozzák. Behunyom a szemem, és egy pillanatra azt képzelem, hogy valójában a leheletedet érzem. Hátradöntöm a fejem. Többet akarok belőle, és arra vágyom, hogy érezzem az ajkadat a bőrömön. De a mozdulat megtöri a varázst, és megint eltűnsz.

Megrezzenek, felveszem a földről a csomagomat, és a villa felé fordulok. A fal okkersárgájában a búzamező tükröződik, a spaletták pedig ugyanolyan sötétzöldre vannak festve, mint amilyen a ciprusfák lombja. Az épület tökéletesen beleillik a dombok és fák alkotta tájba, de van benne valami elegancia is, ami jól érzékelhető a bejárathoz vezető kőlépcső gondos megmunkáltságában és a ház elején végigfutó balusztrád finoman faragott díszítésében is. Legszívesebben elővenném a fényképezőgépemet, és rögtön lefotóznám. Már azt mérlegelem, hogy mutatna a legjobban a képen, de aztán arra gondolok, hogy lesz még rá alkalmam később. Nem lenne helyénvaló elkezdeni fotózgatni, amikor még nem is szóltam, hogy megérkeztem.

Bekopogok, a hang visszhangot ver a csendben. Semmi válasz. De Miss Crane jelezte az egyik e-mailjében, hogy valószínűleg a kertben lesz, és menjek be nyugodtan, keressem ott. Elindulok a kövekkel kirakott kerti úton az épület mögé. Ekkor még nem tudom, mi vár rám.

A lágy esti fényben aztán a kert látványától elakad a lélegzetem. A formára nyírt bukszusok hosszú, fekete árnyékot vetnek a napszítta fűre. Precíz kontúrjaikat szépen lágyítják a hatalmas terrakottacserépben álló citromfák és a tekervényesen faragott kőcserepekből leomló vörös muskátlik. A távolabbi sövényen túl enyhén emelkedik a talaj szintje, és egy ösvény vezet át a kert bujább, kevésbé szabályos részébe.

Ott egy lilaakácoktól roskadozó, fából készült pergola nyújt némi védelmet a toszkán napsütés ellen. Két oldalán félkörívben elhelyezkedő virágágyásokban illatos levendulák pompáznak, amelyek fölött táncoló fehér virágok repdesnek, mint a pillangószárnyak. Lángvirágok füzére tagolja a virágoskertet, a dohánynövények pedig erős illatukkal próbálják magukhoz vonzani az éjjeli lepkéket. A bal oldalon, egy magas tölgyekből álló facsoport előtt az ösvény elágazik, és egyenesen nekifut egy sűrű, szépen nyírt ciprusokból álló falnak, ami áthatolhatatlannak és titokzatosnak tűnik. Azon tűnődöm, hogy kerül ebbe az egyébként pazar tájba ez a váratlan akadály, amitől az ösvény mintha zsákutcává válna. Ösztönösen elfordítom róla a tekintetem, vissza a kert nyitottabb részére. A levendulával szegélyezett ösvény egy lugasnál ér véget, amely szintén roskadozik a lilaakáctól. A lugasban, a fából készült padon ülve a szemlélő elé tárul a toszkán dombok látványa, amelyben a színek a kéktől kezdve a lilán keresztül a szürkéig, egyre halványodva rakódnak egymásra.

Magas, enyhén hajlott alakot pillantok meg, amint lassan jön lefelé a kanyargós ösvényen, és pislogok egypárat, hogy ne érezzem úgy, hogy ez csak látomás. Hosszú, bő ingruhájában és széles karimájú szalmakalapjában olyan, mintha az előző század elejéről maradt volna itt. Egyik karján kosár, a másik kezében metszőolló, amellyel időnként a rózsabokrok felé nyúl, hogy lecsípjen egy-egy elszáradt levelet vagy hervadt virágot. Amikor észrevesz, köszönésképpen felemeli a szerszámot.

– Ó, Tess, hát itt vagy! Tökéletes időzítés, épp befejeztem a kerti munkát. Vágtam neked pár virágot a kisházba az asztalodra. – Úgy beszél, mintha a BBC bemondója lenne a rádió korai évtizedeiből, tökéletes hanghordozással, alig érezhető skót akcentussal, ami lágyítja a szóvégeket, és ettől olyan érzésem támad, mintha egy időhurokba léptem volna, ami visszavisz a múlt század negyvenes éveibe. Az e-mailjei is hasonlóak voltak: mindegyik üzenet mintha egy kézzel írott levél lett volna, udvarias stílusú, pontosan fogalmazott. De Beatrice minden szertartásossága ellenére barátságos és nyugodt, ahogy a metszőollót a köpenye zsebébe csúsztatja és kezet nyújt. Idős hölgy létére a kézfogása meglepően erős, bár göcsörtös ujjait láthatóan ízületi gyulladás gyötri.

Beatrice Crane nagyanyám iskolai barátnője volt egy szigorú skót bentlakásos iskolában az Északi-tengernél. Nagyi volt az, aki kitalálta és megszervezte nekem ezt az olaszországi utazást. Gondolom, látta, mennyit küszködöm a család fojtogató ölelésében, hogy talpra álljak, miután te elmentél. Próbáltam megkímélni őket a fájdalmamtól, de ahogy rájuk néztem, mindennap szembesültem vele. Aggódtak értem, és próbáltak támogatni a szeretetükkel, de a gondoskodásuk csak újabb terhet jelentett. Mosolyogtam, hogy nekik ne fájjon, csatlakoztam hozzájuk, amikor sétálni mentek, és amikor vasárnapra családi ebédet szerveztek, hogy kirángassanak a magányból és elvonják a figyelmemet a fájdalomról. Csak az volt a baj, hogy minden ilyen próbálkozás arra emlékeztetett, hogy te nem vagy. Ott kellett volna ülnöd velem szemben az asztalnál, hogy anya rád tukmálhasson még egy adag Yorkshire pudingot. A kezemet kellett volna fognod a sétákon, ujjaddal megszorítva az enyémet, hogy elmondd, mennyire szeretsz, miközben a rögbieredményeket beszéled meg apával. A környék jellegzetességeiről kellett volna beszélned, miközben a dombra megyünk föl a ház mögött. Annyira szerettem, ahogy a tájról magyarázol… Ahogy arról mesélsz, hogy az évmilliók során hogyan alakították a környezetet a tűz, a jég, a folyók és az ember. Számomra egy térkép csak egy kétdimenziós papírdarab; neked a munkád volt, de annál jóval többet jelentett: maga volt az élő, lélegző világ, amit a kezedben tartasz.

Nagyi, akinek kilencvennégy évesen éppen olyan éles a szeme, mint azelőtt, észrevette, milyen nehezen megy ez nekem. Vagy egyszerűen csak eleget élt és elég fájdalmat tapasztalt már ahhoz, hogy megértsen. Úgy tűnt, pontosan érti, hogy abban a pillanatban nem arra volt szükségem, amit a családom nyújtani tudott. Nyugalomra és térre vágytam, arra a luxusra, hogy ne azzal kelljen foglalkoznom, hogy megvédem a szeretteimet attól a pokoli kíntól, hogy az a kegyetlen betegség elragadott tőlem. Nem tudom, hogy nagyi szólt-e Beatrice Crane-nek, vagy ő említette valamelyik levelében, hogy már nem tud vezetni, és zavarja, hogy a Galamb villában mennyire el van vágva a világtól. Akárhogy is, az összeesküvés megtörtént, és amikor én is beleegyeztem, megszületett a megállapodás, hogy néhány hónapot Olaszországban töltök Miss Crane-nél, és amikor szüksége van rá, elviszem autóval vásárolni.

Számomra végül az volt a döntő érv – nem mintha a pár hónap ígérete Toszkánában nem lett volna elég –, hogy Miss Crane megírta, hol tudna elhelyezni. Levelében mentegetőzött, hogy ő a főépület egyik szárnyában levő lakásban lakik, de van a birtokon egy kisebb épület, amit használhatnék. Emlékszem, amikor ezt olvastam, felnéztem a laptopom képernyőjéről, körülnéztem a southamptoni lakásunk zsúfolt nappalijában – a lakásban, amit évekkel ezelőtt azért vásároltunk, hogy közel legyünk a Térképészeti Intézethez, ahol dolgoztál. Egy külön épület, ami csak az enyém! Nem az itáliai napfény és a toszkán táj vonzott igazán, hanem az, hogy olyan helyen lehetek, ahol nem érzem minden pillanatban azt, hogy ott kellene lenned velem. Ahol nincs minden szoba tele a hiányoddal, ahol nem emlékeztet minden rád – jobban mondva, arra, hogy már nem vagy – folyamatosan, minden percben, valahányszor megágyazok vagy leveszek egy bögrét a polcról. Egyszerűen csak bezárom az ajtót, és elsétálok. Magam mögött hagyom azokat a szobákat, ahol annyit küzdöttünk a rettenetes betegség ellen, amely szép lassan teljesen felemésztett. Centiméterről centiméterre, egyre csak szűkült és zárult a világunk, amíg végül semmi más nem maradt nekünk, csak a négy fal és az a rengeteg orvosi segédeszköz. Ezek az eszközök tették lehetővé, hogy néhány hónappal tovább otthon maradhass, aztán még néhány hétig, amíg egy nap a nővér azt nem mondta, hogy ez már mindkettőnknek sok, és eljött az idő…

Így aztán mielőtt végiggondoltam volna minden érvet amellett, hogy miért is kellene nekem Angliában maradnom, rákattintottam a Válasz ikonra, és megírtam, hogy lefoglalom a jegyemet egy hétre előre.

És most, ahogy ott állok a kertben az első estémen, olyan, mintha az a southamptoni lakás fényévekre lenne tőlem. Miss Crane a kosárral és a metszőollóval a kezében visszajön velem a kert parkosított részébe, a medence mellett megmutatja a limonaiát, egy afféle üvegházat, ahova a terrakottacserépbe ültetett citromfákat beviszik a téli hideg elől. Az üvegpanelek fölött van egy falszakasz, amibe lyukakat fúrtak, így galambdúcként szolgál, ahol a villa nevét adó madarak otthonra találnak. Megmutatja az ő lakrészébe nyíló oldalajtót a villa keleti szárnyának a végében, majd átvezet egy magas, kőből készült árkád alatt.

Belépünk a tágas udvarra, amelynek a két oldalát L alakban istállók szegélyezik. Benézek a félig nyitott ajtókon, és látom, hogy üresek.

– Annak idején Francesca itt tartotta a lovait – magyarázza Miss Crane arrafelé mutatva. – Aztán persze a háború alatt mindet elvitték…

Az udvar végében átmegyünk egy másik kőboltív alatt. Lenyűgözve nézem a kilátást.

– Lélegzetelállító, ugye? – kérdezi Miss Crane. – A mezők, a dombok, az erdők, minden a birtokhoz tartozik, ameddig a szem ellát.

Ínycsiklandó fokhagymaillat árad felénk egy vörös téglás tanyaházból, amelynek a fali stukkóit már lekoptatta az idő vasfoga.

– Itt lakik Giovanni és Vittoria – magyarázza Miss Crane, és a ház felé mutat. – Giovanni a kertész, Vittoria meg segít nekem a villát karbantartani. Holnap majd találkoztok.

Poros út vezet le a domboldalon. Elmegyünk a tanyaház mellett, és elérkezünk egy kőből rakott, apró melléképülethez. A megmunkálatlan köveknek és a tetőcserepeket pettyező zuzmófoltoknak köszönhetően olyan, mintha éppúgy a táj természetes része lenne, mint a sziklás talaj, amire épült. A ház homlokzatán végigfutó kőloggia árnyékot vet a lenti terasz kőlapjaira, az egyik tartóoszlopot pedig régi szőlőinda futja körbe, és a levelein ragyognak a napsugarak.

Miss Crane kinyitja az időjárás viszontagságaitól megviselt ajtót, és betessékel. Ahogy átlépem a küszöböt, megcsap az árnyas konyha hűvöse. A helyiség berendezése egyszerű: egy tűzhely és egy mosogató van benne, egy festett komód és egy simára csiszolt fenyőasztal csavart támlájú, faragott székekkel. Az egyik sarokban kényelmes fotel áll egy kályha mellett, ami fekete a füsttől. A nyári melegben nyilván felesleges, de el tudom képzelni, hogy amikor az őszi szelek miatt a terasz kevésbé vonzó perspektíva, akkor rendkívül barátságos kuckót lehet itt kialakítani.

– A hálószobád és a fürdőszoba fent van. Gyorsan vízbe teszem a virágokat, és magadra hagylak, rendezkedj be – mondja Miss Crane, és levesz egy cserépkancsót a komódról. Vizet tölt bele a csapból, és beleteszi a virágokat a kosarából. Nézem, ahogy rendezgeti a csokrot, és rácsodálkozom arcának szépségére. Egész lényéből derű árad, a konyhaablakon besütő nap gyengülő fénysugarai lágyan hangsúlyozzák szép vonásait. Kertészköpenyére tűzve, a szíve fölött egy boglárka alakú kis aranybross csillog, a haja olyan fehér, mint a kezében tartott rózsák. De nyugodt derűje mögött valami mély és sötét szomorúságot érzek. Olyan, mintha egy Tiziano- vagy Tintoretto-festmény chiaroscurójába léptem volna be, és szinte viszket a tenyerem, hogy megörökíthessem a portréját a fényképezőgépemmel.

Amikor elégedetten befejezi a rózsák, a nefelejcsek és a citromverbéna rendezgetését, a vázát az asztal közepére állítja, hogy az illat szétáradhasson a helyiségben.

– Megfelel? – kérdezi, miután felvittem a csomagjaimat a hálószobába, és körbemutat a házon.

– Tökéletes. – Azt hiszem, nem is tudtam igazán, mennyi feszültség van bennem, de amikor ledobom a csomagomat a padlóra és leteszem a fotóstáskámat az ágyra az összes objektívvel és lencsével, olyan érzésem támad, mintha egy másik terhet is letettem volna, amit már nagyon régóta cipelek magammal. – Miss Crane, annyira hálás vagyok, hogy itt lehetek.

Csontos kezét a karomra teszi, és mosolyog, amitől elmélyülnek a ráncai.

– Hívj Beatrice-nek és tegezz nyugodtan, hiszen együtt fogjuk tölteni a napjainkat. Örülök, hogy itt leszel. – Kék szeme szinte világít májfoltokkal tarkított bőréhez képest. – Nagyon sajnálom a férjedet… – Bólintok, talán egy kicsit túlságosan is kurtán, de úgy tűnik, érti, hogy nem szívesen beszélek rólad. Finoman megszorítja a karom. – Nagyon emlékeztetsz a nagyanyádra, tudod? Drága Philly, annyira hűséges barátnőm volt az évek alatt.

Hirtelen mozdulattal fordul meg, én pedig azon gondolkodom, nem azért-e, hogy elrejtse a rátörő érzelmeket. Bár a villa és a környezete maga a földi paradicsom, azt gondolom, nagyon magányos lehet itt, hiszen olyan régóta van egyedül. Nagyi mondta, hogy persze van segítsége, az idős kertész és a felesége, akik rendben tartják a házat és a földet, de ettől eltekintve eléggé el van itt szigetelve nemcsak földrajzi értelemben, hanem a kora miatt is. Azon gondolkodom, miért itt tölti az idős éveit egyedül, ezen a gyönyörű, de magányos helyen ahelyett, hogy visszamenne Skóciába, vagy beköltözne a városba egy kényelmesebb helyre, ahol több segítsége lenne. De cselekvőképesnek és határozottnak tűnik, és talán egyszerűen itt jobban érzi magát. Reméljük, a társaságom elég lesz neki, hogy kitöltse a hiányt az életében, bármi legyen is az, legalább a következő pár hónapban.

Előhúz a zsebéből egy batiszt zsebkendőt, és hangosan kifújja az orrát. Aztán kinyitja a hűtőszekrényt, hogy megmutassa a tartalmát: tele van pakolva felvágottal, sajttal, és van benne egy üveg bor is.

– A kenyeret ott találod a tartóban, abban a tálban pedig szőlő van. Kezdetnek szerintem ennyi elég lesz. Holnap esetleg elmehetünk a boltba, hogy megvegyél magadnak mindent, amire még szükséged van, és megmutatom a környéket. Van egy konyhakertünk is, ott szedhetsz paradicsomot és salátát, ha szereted. És cukkinit meg paprikát vödörszám.

Megbeszéljük, hogy másnap délelőtt tízre átmegyek a villába. Elmegy, hogy hagyjon berendezkedni. Kicsomagolom a bőröndömet, berakom a ruháimat a hálószoba sarkában álló régi szekrénybe, és leteszem az iránytűdet az ágy melletti kisasztalra. Mindenhova magammal viszem… Talán azt remélem, hogy irányt mutat nekem a fájdalom tengerében, ahol hánykolódom.

Később kint ülök a loggia alatti teraszon, előttem egy pohár bor, amelynek az üvegén lecsapódott a pára, és nézem, ahogy a nap lenyugszik a Monte Amiata mögött. Hónapok óta először érzem, hogy a testem ellazul. De amikor lenézek a kezemre, látom, hogy az ujjaimat még mindig ökölbe szorítva tartom. Lassan, egyenként ernyesztem el őket, miközben a dombok körvonala egyre lágyabbnak tűnik az alkonyi fényben, és az utolsó fecskék is nyugovóra térnek az eresz alatti fészkükbe.

2. fejezet

TESS – 2015

Másnap reggel főzök magamnak egy kávét, és kiballagok a házból: vonz a reggeli napsütés és az új nap ígérete. Azon az úton megyek, amelyet Beatrice Crane előző este mutatott, el a boltív alatt, vissza a kertbe. Korán van, enyém az egész kert, így jobban körül tudok nézni. Elképzelem, hogy ott sétálsz mellettem, miközben egyre közelebb érek a limonaiához. Nincs bezárva, és ahogy lenyomom az üvegajtó kovácsoltvas kilincsét, az nem ad ki semmi hangot. Az ablakok nyitva vannak, de a meleg már befészkelte magát. Délre olyan forróság lesz itt, mint egy kemencében. A kék-fehér padlólapok csillagmintát formáznak, de egyébként a helyiség üres, kivéve egy rakás párnát az egyik sarokban. Minden bizonnyal a medence mellé kirakott két nyugágyra valók, ahova később majd szívesen kifeküdnék.

El is indulok a terrakottalapokkal körülvett medence felé, elmegyek a cserépbe ültetett citromfák mellett, át a virágoskerten, a villa háta mögé. Ez a kert klasszikusan olasz része. Leszámítva a skarlátvörös muskátlikat, amelyek a kert szélén álló téglalap alakú cserepekben díszelegnek, a színek a zöld és a fehér különböző árnyalataiban játszanak, a nyírott bukszusok visszafogott, tiszta vonalai pedig tökéletesen illeszkednek a villa építészeti stílusához. Kétoldalt magasra nőtt magyaltölgyek védik a házat a nyári hőségtől, a kert geometrikus középpontjában pedig egy faragott kőurna helyezkedik el, amelyből lágy felhőként omlik ki a fehér ólomvirág. Az egyik sarokban víz csordogál egy mély, mohával borított kővályúba, ahol a reggeli napsütésben egy fehér tavirózsa kezdi bontogatni a szirmait.

Nézd csak, mondom neked, mert tudom, hogy téged is elvarázsol ez a tökéletesség.

De haladok tovább, a kert bujább része felé. Előző este, amikor próbáltam befogadni az új környezetet, mindent egy kicsit elmosódottan érzékeltem, de arra a zöld-fekete ciprusfalra, amely olyan váratlanul jelent meg előttem, tisztán emlékszem. Már akkor felkeltette az érdeklődésemet, mert kicsit tájidegennek tűnt a burjánzó növényzet közepén, ahogy kitakarja a panorámát, ami pedig olyan látványos elem a kert többi részében.

Hogy kerül ez ide? – hallom a hangodat. Szerinted mi ez?

Kezemben még mindig a kávésbögrémet szorongatva visszamegyek a tegnapi útvonalon, át a sövénybe vágott nyíláson, és az elágazásnál balra indulok, a tölgyek alatt vezető ösvényen.

Ahogy jobban megnézem, rájövök, hogy a gondosan nyírt ciprusok egy labirintus falát alkotják. Az alaprajzot sehonnan sem lehet látni, mert az útvesztő a kert legmagasabb pontján fekszik. Találok egy keskeny nyílást az egyik sarokban. Belépek, és egy sötét fasorba jutok, ahova nem ér be a kinti napsütés. Haladok előre, de hamarosan elágazáshoz érkezem. Hátrapillantok, és titokban abban reménykedem, hogy megpillantalak. De már nem vagy ott velem, és megint átjár a magány.

A félelem apró borzongását érzem a tarkómon, amikor rájövök, hogy nem tudom, hol jöttem be. A ciprusfák tintafekete árnyékot vetnek, olyan, mintha már sötétedne, holott tudom, hogy a sövény másik oldalán világos van, és napsütés, egy virágokkal teli kert. De a falak szinte bezárulnak körülöttem, és az az érzésem, hogy ha még egyet lépek bármelyik irányba, az útvesztő elnyel, és soha többet nem jutok ki. Megremeg a bögre a kezemben, és próbálom nyugtatni magam, tudom, hogy bolondság ezt képzelnem. De egyszerűen képtelen vagyok az egyik lábamat a másik elé helyezni, mert csak egyre beljebb és beljebb jutnék a szövevényes labirintusba. Nagy levegőt veszek, hogy megnyugodjak, megfordulok, és elindulok visszafelé. Elhatározom, hogy később kikérdezem Beatrice-t a labirintusról, és megkérem, hogy mutassa meg, hogy lehet benne eligazodni.

Hunyorogva lépek ki a ragyogó napsütésbe, és az órámra nézek. Még nincs kilenc, és a nap máris jóval melegebben süt, mint amikor felkeltem. Vissza kell mennem a kisházba, hogy eltakarítsam a reggelim maradványait, és szalonképessé tegyem magam. Tízre megyek a villába Beatrice-hez.

Ahogy a kert parkosított részén megyek visszafelé, hangokat hallok. Az olasztudásom minimális, épphogy elboldogulok a boltokban meg az éttermekben, és amikor olaszul beszélnek, mindig az az érzésem, hogy valami nagyon sürgős nekik, akkor is, ha egyszerűen csak egy fagylaltot rendelnek. Izgatottnak tűnő női hangot hallok – nem értem, mit mond –, majd utána egy mélyebb, de szintolyan vehemens férfihangot.

Ahogy megkerülöm az épületet, Miss Crane-t pillantom meg, meglehetősen zilált állapotban. Fehér hajszálai úgy repkednek az arca körül, mint a nyárfa termése a tavaszi szélben, egyik kezével vékony pamutköntöse két szárnyát fogja össze, a másikban egy levelet lobogtat. Egy idősebb férfi szürkéskék overallban – gondolom, ő Giovanni, a kertész –, hatalmas metszőollóval a kezében hadonászik, mintha arra válaszolna, amit Miss Crane mondott előtte.

– Miss… ööö… Beatrice – szólok közbe. – Jól vagy?

Felém fordul, és az arcán, amin tegnap a derű mellett némi szomorúságot is láttam, most őszinte öröm tükröződik.

– Még annál is jobban, Tess – mondja, és csak úgy ragyog, miközben odatartja nekem a levelet. – Nagyon jó híreket kaptam! A villa tulajdonosa végre idejön! Ennyi év után végre megtaláltuk!

Őszintén szólva nem tudom, miről beszél. Én csak annyit tudok, hogy itt lakik abban a kis lakásban, és ő a villa és a kert gondnoka. Nem tudom felidézni, hogy nagyi mit mondott a villa tulajdonosáról… Jóbarátja volt Beatrice-nek, azt hiszem, de néhány évvel ezelőtt meghalt, és meghagyta, hogy Beatrice vigyázzon a villára és a birtokra, a személyzet pár másik tagjával együtt. De bárki legyen is a jelenlegi tulajdonos, az egyértelmű, hogy Beatrice feltűnően boldog a gondolattól, hogy megérkezik.

Kisimítja a levelet, amit nagy izgatottságában kicsit összegyűrt, és újra beleolvas.

– Egy héten belül megérkezik! Jesszus, annyi mindent kell csinálnunk, hogy felkészüljünk az érkezésére! – A kertészhez fordul. – Gio’, di’ a Vittoria di venire subito!{1} – Aztán hozzám intézi szavait: – Tess, rád is szükségem lesz. Ki kell nyitnunk a villát, gondoskodni ennivalóról, rendbe rakni a kertet, előkészíteni a szobáját… Listát kell írnunk a teendőkről!

Finoman a karjára teszem a kezem.

– Visszajöjjek fél óra múlva, hogy legyen időd felöltözni?

Csodálkozva néz végig magán, láthatóan észre sem vette, hogy ilyen hiányos öltözékben rontott ki a kertbe. A hajához kap, és meglepődve konstatálja, hogy meg sem fésülködött.

– Ó te jó ég, ezt hogy képzeltem…? Persze, az úgy tökéletes lesz.

És besiet a házba, majd beteszi az ajtót maga után.

Én is visszaindulnék, hogy rendbe szedjem magam, de ahogy ott maradunk kettesben a kertésszel, elbizonytalanodom: nem tudom, hogyan mutatkozzam be neki. Épp lehajolt, hogy felvegyen egy gereblyét a kiszáradt fűből, és ahogy felegyenesedik és rám emeli a tekintetét, felém biccent.

– Buongiorno – köszönök határozatlanul, de amikor meglátom az arckifejezését, elhallgatok.

A szeme kedvesen csillog, de összevont szemöldöke és szigorúan összezárt ajka elárulja az érzéseit. Gio határozottan nincs feldobva a hírtől, amit Beatrice közölt. Nem gondolom, hogy dühös lenne, de abból, ahogy elindul a veteményes felé, határozottan az az érzésem, hogy aggódik.

♦ ♦ ♦

A következő pár nap lázas sürgés-forgásban telik. Listákat írok Beatrice-nek, aki az ízületi gyulladása miatt nem tudja fájdalom nélkül megtartani a kezében a tollat. Amikor meglátom, ahogy két ujjal gépel a régi számítógépén, rádöbbenek, mennyi időbe telhetett neki megírni az e-maileket, amiket kaptam tőle, és a leveleket, amiket nagyinak írt.

Mielőtt elkezdjük a munkát, mesél a villa tulajdonosáról, akiről már nagyon régóta nem kaptak semmi hírt.

– Alfredo Verluccinak hívják. A háború alatt itt lakott velünk: azok közé a gyerekek közé tartozott, akiket befogadtunk a villába, amikor a háború alatt menekülniük kellett az északi városokat ért bombázások elől. De ahogy a háborús helyzet egyre veszélyesebbé vált, nem maradhatott itt tovább. El kellett mennie… de történt egy baleset… – Elhalkul a hangja, nem fejezi be a mondatot. Mintha az emlékek túl fájdalmasak lennének, nemcsak lelkileg, hanem fizikailag is. A kezével öntudatlanul megérinti a derekát, de aztán megrázza a fejét, és visszatér a jelenbe. – Végül teljesen szem elől veszítettük. Francesca Robbia, a villa előző tulajdonosa örökös nélkül halt meg, és Alfredóra hagyta a birtokot. Ő volt a kedvence. Összetörte a szívét, hogy nem sikerült megtalálni. Amikor már tudta, hogy hamarosan meg fog halni, engem kért meg, hogy maradjak és viseljem gondját a villának. Gondoskodott róla, hogy életem végéig legyen otthonom. Cserébe megígértem, hogy folytatom a keresést, és addig nem nyugszom, amíg Alfredo nyomára nem bukkanok. És most, végre-valahára az ügyvédek megtalálták.

Megmutatja a levelet, amit kapott, és lefordítja a hivatalos olasz szöveget, mely szerint a nyomára bukkantak a Galamb villa törvényes tulajdonosának, és 2015. május 11-én 14 órakor megérkezik, hogy hivatalosan is átvegye az örökségét.

Ahogy Beatrice göcsörtös mutatóujjával követi a levél sorait, észreveszem, hogy enyhén remeg a keze, és a szeme izgatottan – sőt talán némi megkönnyebbüléssel – csillog. Alfredo megkerült, így ő elvégezte a feladatát: megtartotta az ígéretét, amit évekkel ezelőtt Francescának tett. Én meg azon gondolkodom, mivel fog járni az ő számára, ha Alfredo átveszi a birtokot. Meg fogja vajon engedni Beatrice-nek, hogy ott lakjon a keleti szárnyban, vagy igényt tart majd az épület egészére? Emiatt aggódott vajon Gio aznap, amikor Beatrice megkapta az ügyvéd levelét? Esetleg attól fél, hogy őt és Vittoriát is kipenderítik a tanyaházukból, hogy fiatalabb személyzetet költöztessenek a helyükre? És talán nekem is vissza kell mennem Southamptonba, hogy a lakásom falait bámuljam ahelyett, hogy a toszkán tájban gyönyörködnék? Pedig alig volt időm, hogy körülnézzek és lefotózzam, ami érdekel.

Miközben egy hosszú tollseprűvel porolom a szalonban a csillárt, amiről finom porszemek hullanak le, kicsit elszégyellem magam. Önző dolog amiatt aggódni, hogy velem mi lesz, miközben Beatrice, Vittoria és Gio életében nyilván összehasonlíthatatlanul nagyobb felfordulást fog okozni a dolog. De Beatrice annyira boldog, hogy ennyi év után találkozni fog Alfredóval, hogy ez némi reménykedésre ad okot. Az is lehet, hogy Alfredo semmin nem akar változtatni, mindent és mindenkit úgy hagy, ahogy most van, és boldog lesz, hogy megint találkozhat Miss Crane-nel a villában, ahol gyerekkorában menedékre lelt a háború viszontagságai elől.

Napkeltétől napnyugtáig dolgozunk, és amikor végzünk egy feladattal, Beatrice gondosan kihúzza a listáról. A villa minden helyiségében kinyitjuk a spalettákat, és beengedjük a fényt a szobákba, amelyek úgy néznek ki, mintha évtizedek óta szomorkodnának a félhomályban. Egymás után húzzuk le a védőhuzatokat a gyönyörű bútorokról, és selyemmel kárpitozott kanapékat, mahagóniasztalokat és gyöngyház berakásos, bonyolult mintájú rózsafa komódokat találunk. Vittoria először felsepri, aztán illatos méhviasszal addig fényesíti a tölgyfa parkettát, amíg úgy nem ragyog, mint a nap. Csak pár rakoncátlan porszemnek sikerül kimenekülnie a karmai közül. Én felmászom a rozoga létrára, és egy ősrégi tollseprűvel kikotrom a pókhálókat a gipszpárkányzat legtávolabbi sarkaiból is, miközben Beatrice a létra legalsó fokán ül, hogy biztosítsa, és mutatja, mit hagytam ki. Lehet, hogy az ujjai be vannak görcsölve, a háta pedig görbe és merev a sok kertészkedéstől, de a látásával semmi baj nincs.

Megállás nélkül beszél. Mintha Alfredo érkezése kinyitott volna egy régóta zárva tartott ládikót tele emlékekkel, nemcsak a háborús időkből, hanem a gyerekkorából is. Az is lehet, hogy a jelenlétem a nagyira emlékezteti, és ez hozza ki belőle a háború előtti idők emlékét, amikor Edinburghban járt iskolába a két legjobb barátjával.

– Elválaszthatatlanok voltunk. A Hármas ikreknek neveztek bennünket, bár egyáltalán nem hasonlítottunk egymásra, és a vérmérsékletünk is teljesen más volt. Természetesen Philly, a nagyanyád volt a főkolompos: ő szervezte az életünket. Nem véletlen, hogy őt neveztük ki vezérünknek. Ella jóval szelídebb volt: ő volt a legszebb lány az iskolában, és mindenkivel jóban volt. Imádta a franciát, és mindent, ami Franciaországgal kapcsolatos. Később nagyon sok időt töltött ott. Meglepődtünk, amikor a háború alatt csatlakozott a Női Tartalékos Légierőhöz, és Hurricane-en repült. Bármit el tudtunk volna képzelni róla, csak ezt nem. De ez egy másik történet…

Előrehajol ültében, és hozzáteszi:

– Azon a sarkon menj át még egyszer, rendben, drágám? Szerintem ott még maradt egy kis pókháló. – Aztán folytatja, mintha mi sem történt volna. – Philly minden tantárgyból kiemelkedő volt. Szerette a nyelveket, de a matekot is ugyanolyan jól tudta. Nyilván ismered a háborús hőstetteit. Mostanra talán már feloldották a titkosításukat, ugye?

Bólintok, odaadom neki a tollseprűt, és arrébb teszem a létrát. Nem olyan régen tudtam meg, milyen szerepet játszott a nagyanyám a háborúban, de – ahogy Beatrice mondta – az egy másik történet.

– Az én családom nem volt olyan jómódú, mint Elláé és a nagyanyádé, de ezt soha nem dörgölték az orrom alá. Phillyvel nagyon szerettünk Elláék morningside-i házában lenni hétvégenként. Megengedték, hogy hárman villamosra szálljunk és bemenjünk a városba, de meg kellett ígérnünk, hogy együtt maradunk, és csak a Jennersbe megyünk be egy teára meg süteményre. Ez volt akkoriban a vakmerőség csúcsa. Vicces manapság belegondolni.

Ahogy együtt dolgozunk a villában, egyre jobban megismerem Beatrice-t. Persze már idős, és göcsörtösek az ujjai az ízületi gyulladástól, de a felszín alatt meglátom benne azt az iskolás lányt, akinek a fotóját meg is mutatja: a két legjobb barátnőjével teli szájjal nevetnek a szeles skót tengerparton, mielőtt belegázolnak a vízbe. Úgy képzelem, nagyon magányos lehetett itt egyedül a hosszú évek alatt, amikor csak a Francescának tett ígérete tartotta itt, hogy megtalálja Alfredót.

♦ ♦ ♦

Aztán eljön a hétfő, és minden készen áll. A villa újra életre kelt. Beatrice-szel végigjárjuk a szobákat, egyiket a másik után, mindent ellenőrzünk, és behúzzuk a spalettákat, hogy a bútorokat megvédjük a déli nap sugaraitól. Beatrice friss virágokat tett a bejárathoz: rózsát és loncot, amit a kertben szedett, és kinyitotta a bejárati ajtót Alfredo fogadására.

Pontban egykor behúzódunk Beatrice lakrészébe. Próbálom rábeszélni, hogy egyen egy kis sajtot és szalámit, amolyan hevenyészett ebédet, de túl izgatott hozzá. Folyamatosan az óráját nézi, mintha attól gyorsabban telne az idő, és hamarabb eljönne a két óra. Készítek neki egy csésze kávét, és épp leteszem elé az asztalra, amikor halljuk, hogy megérkezik egy autó. Beatrice felpattan – a kávét is elfelejti –, és kisiet az épületből, hogy az ajtóban üdvözölhesse Alfredót. Szorosan mögötte megyek én is, és meglátom a porfelhőt egy csillogó fekete Ferrari mögött, ami épp beállt egy mandulafenyő alá. Kinyílik az ajtaja, és egy férfi száll ki belőle. De túl fiatal. Ahhoz egészen biztosan túl fiatal, hogy Alfredo legyen.

Hallom, hogy mögöttem Beatrice Crane-nek elakad a lélegzete. Megfordulok, és látom az arcán a fájdalmat, ahogy a szíve ezer darabra törik.

{1} Gio, szólj Vittoriának, jöjjön hamar! (olasz). [A könyvben előforduló lábjegyzetek a Fordító megjegyzései – a Kiadó.]