Borítószöveg

„Harminchat éves vagyok, és egy gyengéd, de azért nem túl gyengéd férfit keresek.”

Ellinor, aki kamaszkora óta vonzódik a bunyóhoz és az agresszív férfiakhoz, egy nap úgy dönt, tesz egy kísérletet az online társkereséssel. Kalandozásai során az egyik szeretőjénél ragad, és irodalmi intrikák hálójában találja magát, amelynek főszereplői egy túlsúlyos, Houellebecq-rajongó irodalomkritikus, egy vak exfeleség és egy „felbecsülhetetlen értékű”, ám Ellinor által sajnálatos módon megsemmisített kézirat Max Lamas tollából, aki poliglott szeretőről álmodik – egy olyan nőről, aki a világ összes nyelvén megérti őt. A legrangosabb svéd irodalmi díj, az August Prize 2016-os nyertese letehetetlenül izgalmas könyvében sötét humorral rántja le a leplet az irodalmi intézményrendszer – és a patriarchátus – torz működéséről.

Az évek során csomó új pasim lett, egész normálisak is, legalábbis az eggyel korábbiakhoz képest. Sosem költöztem össze velük. Inkább az a fajta ember voltam, aki csak úgy él bele a világba, minden napot elfogad olyannak, amilyen, és nem cseszi fel magát ok nélkül. Egyik férfit sem vettem igazán komolyan – aztán jött Calisto és a kéziratügy. Minden azzal kezdődött, hogy létrehoztam egy profilt egy társkereső oldalon a következő bevezető mondattal: Harminchat éves vagyok, és egy gyengéd, de azért nem túl gyengéd férfit keresek.

Lina Wolff svéd prózaíró és műfordító. Valenciában és Madridban töltött évei alatt kezdte el írni első novelláskötetét. Első regénye, a Bret Easton Ellis és más kutyák elnyerte a Vi magazin fiatal tehetségeknek járó irodalmi díját, és 2013-ban felkerült a svéd állami rádió Év Legjobb Regénye díjának rövidlistájára. Wolff jelenleg Svédországban él a családjával.

Lina Wolff

Poliglott szeretők

Fordította Deres Péter

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Lina Wolff: De polyglotta älskarna

Bonnier Pocket, Stockholm, 2017

Copyright © Lina Wolff 2016

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Deres Péter, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Győrfi Judit

Szerzőfotó © Gustav Bergman

ISBN 978-963-633-017-0

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

A szöveget gondozta Pávay Andrea és Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

I. ELLINOR

II. MAX

III. LUCREZIA

Ha egy férfi kezet emel egy nőre,
annak nincs sok köze a fenyítéshez.{1}

STEPHEN KING

Eleinte, mikor a nagy Ő-t kerestem, eszembe se jutott, hogy az internet lesz a tuti. Van valami rideg és üzleties a dologban, ráadásul sose írtam társkereső oldalra, úgyhogy lövésem se volt, hogy kéne reklámozni magam online. Az exeim mind átlagos, helyi srácok voltak, innen a faluból. Az elsőt, példának okáért, Johnnynak hívták, és abszolút semmi érdekes nem volt benne, legalábbis külsőre, illetve addig, amíg ki nem derült róla, hogy full beteg. Osztálytársak voltunk a suliban, és az egész úgy kezdődött, hogy egyszer azt kérdezte tőlem:

– Van valami titkos vágyad, amit szeretnél, ha egy pasi megtenne veled?

Ezt biztos valami filmből vette, de úgy adta elő, mint aki marhára biztos a férfiasságában. Valószínűleg totál más válaszra számított tőlem. Talán valami olyasmire, hogy: „Tudod, én egy olyan pasiról álmodom, akitől eldurran az agyam az ágyban.” Vagy valami ennél is konkrétabb szexfantáziára, amire rá tud cuppanni, és ami felbátorítja. Ehhez képest én a következőt válaszoltam neki:

– Tudod, én egy olyan pasiról álmodom, aki megtanít harcolni.

De kevésbé lepődött meg, mint számítottam, ezért még hozzátettem, hogy:

– Kurva durván harcolni.

Erre lassan bólintott, aztán maga elé köpött, és azt mondta:

– Hát, ha tényleg ezt akarod, kicsi rigó…

És még aznap este elvitt egy helyre, amit úgy hívott: „harcosok klubja”. A klub egy titkos csapat volt. Mind látták az azonos című filmet, és próbálták utánozni. De a film szereplőivel ellentétben ezek a fazonok tényleg űztek különböző küzdősportokat, és heti háromszor összegyűltek verekedni. Mindenki kiállt mindenki ellen. Először lement az ember egy suli alagsorába, onnan meg a pincébe. Itt valami speckó barna-narancssárga csempe fedte a falat, ami a normál csempénél jobban elnyeli a hangot. Némán caplattunk előre a folyosók összevissza labirintusában, mezítláb, sporttáskával, amiben a tréningruhát vittük, oldalról meg szurkolók hergeltek minket. Végül elértünk egy terembe. Itt gyülekeztek a harcra kész falusiak. Kinevezték az aznapi csapatkapitányt, és kezdetét vette a bemelegítés. Elképesztő hajlékony volt mindenki, a pasik is, és egyáltalán nem volt ciki, mondjuk, lemenni spárgába. Nyújtásnál eldörrent egy-egy hangos fingás, de íratlan szabály volt, hogy sohasem röhögjük ki a másikat. Aztán elkezdődött a harc. Én voltam az egyetlen új arc, és csak egy dolog járt a fejemben: hogy kurvára félek. Nyugi, mondta Johnny, a félelem erőt ad. Ha be vagy szarva, abból előnyt kovácsolhatsz, mert a tested ilyenkor rohadtul összpontosít, mintha átkapcsolnál robotpilótára. Ha félsz, akkor szinte bármire képes vagy. Csak az a lényeg, hogy mindig kontrolláld magad.

– A legtöbb ember nem azért dühös, mert megtámadták, hanem azért, mert nem tudja megvédeni magát – magyarázta Johnny.

Egyébként Johnny nemcsak bunyózni tudott, hanem lőni is. Néha eljártunk a lőtérre, ami kábé félúton volt a szomszéd falu felé. Narancssárga fülvédőben bámultuk a pisztollyal lövöldöző pronyókat, de olyan is volt, aki vadászpuskával jött. Johnny megtanította nekem a széles lőállást és a helyes puskafogás meg az agyaggalamblövés technikáját. Először csak egy szimulátoron, aztán frankón élőben is. Nemsokára vadászni is elviszlek, mondta. De mielőtt tényleg elvitt volna, alaposan felkészített, hogyan kell a sötétben surranni, tájékozódni, de főleg kussolni.

A vadászaton egyetlen lövés dördült el, mégpedig egy vadkanra. A dörrenés szinte kettérepesztette a csöndet, aztán már csak a vadkan csörtetése hallatszott. Nem a szokásos trappoló hang volt ez, inkább valami ügyetlen bukdácsolásé meg az ágak ropogásáé a vadkan nyomában. Végül már olyan kómásan támolygott és sántikált szegény, mintha akkor esett volna le neki, hogy meg fog halni, ezért pánikszerűen próbált kimenekülni a bokrok sűrűjéből. Közelebb osontunk, és Johnny rávilágított a zseblámpájával egy bükkfára, aminek csupasz ágai sötét, éles csontokként döfték át az éjszakai eget. Johnny kézen fogott, a zseblámpát bedugta a lába közé, aztán megdörzsölte tüsihaját. Gondoltam, megkérdezem, mit akar, de inkább kussoltam. Már közelített a fülemhez, hogy súgjon valamit – reméltem, hogy valami szépet és fontosat kettőnkről –, de az egyik vadász megzavart minket. Boldogan újságolta, hogy megtalálta a vadkant, azzal oldalra világított a zseblámpájával. Telitalálat egyenesen a vállába. Vér bugyogott a fekete sörték alól. Megtermett koca volt, az egész csapat kellett, hogy egy rúdon átcipeljük a pickuphoz. Megbeszéltük, hogy Johnny haverjának udvarán fogjuk feldolgozni. Másnap reggeli után azonnal hozzákezdtünk, de mire befejeztük, mindenki úszott a vérben meg a sörtében, mert persze lövésünk sem volt, hogyan kell csinálni. Mindenki fogta, ahol érte, a lényeg, hogy gyorsan szedjük darabokra. Nem is mentem többet orvvadászni.

Egyik éjjel szóltam Johnnynak, hogy benne vagyok a dologban – már persze ha ő is. Elvigyorodott, és azt hiszem, akkor láttam először a teljes fogsorát. Nagy, fehér, kockacukorszerű fogai voltak, hibátlanul illeszkedtek a szájába. Mondanám, hogy meglepő módon, mert Johnny arca kifejezetten szabálytalan és pattanásos volt. A lényeg: a pickupjának a platóján csináltuk. A hátam alá terített dzseki csurom vér lett.

– A mai lányok általában nem véreznek az első aktusnál – világosított fel minket az iskolai védőnő nemileg –, mert annyit lovagolnak meg bicikliznek meg ugrabugrálnak összevissza, hogy mire szexre kerül a sor, már nem ép a szűzhártyájuk.

Nekem nagyon szolid gyerekkorom lehetett, mert az én szűzhártyám még tökéletesen ép volt. Johnny egyáltalán nem undorodott a rengeteg vér látványától, különben is, alig pár másodperc alatt elment. Nem tudtam, kell-e valamit mondanom, miután elélvezett. De éreztem, hogy Johnnyval jó lesz vigyázni. Természetesen, mint a legtöbb falumbeli srác, ő is durva, tanulatlan és állandóan kanos volt, és sejtettem, hogy ez nem is fog változni. Mégis volt benne valami.

– Nem tudtam, hogy szűz voltál – mondta.

– És te? – kérdeztem.

– Mhm. Én is az voltam.

Aztán végignézett foltos kabátján, és annyit mondott:

– Végül is egyszer el kell kezdeni.

Másodjára már sokkal jobban ment. A harmadik, negyedik és ötödik alkalomról nem is beszélve. Johnny szerint úgy dugtunk, mint a pornósztárok.

Tizenhat éves korunkban a kézfejemmel betörtem Johnny orrát. Nem direkt, mármint nem akartam, hogy betörjön az orra. Csak úgy reflexből lendítettem meg a karom, nem volt benne semmi harcművészeti tudatosság.

Mindenesetre kurva nagy botrány lett belőle, mert gyorsan eljutott a hír mindenkihez a középsuliban: a tanárokhoz, a védőnőhöz, és persze Johnny szüleihez meg az én szüleimhez is. Johnny anyja határozottan kijelentette:

– Megtiltom, hogy találkozz ezzel a lánnyal.

Álltunk az iskolaudvaron, Johnnynak dőlt az orrából a vér. Az anyja, amint megtudta, mi történt, rögtön iderohant, és gyilkos pillantásokat lövellt felém.

– Jaj, anya, Ellinor már nem kislány – mondta Johnny. – Hanem nő. Ráadásul jó nő.

Azzal rám mosolygott. A haja a szemébe hullott.

– Jó nő – ismételte meg, és még szélesebben elvigyorodott.

Szólni akartam. A pofájába vágni, hogy ne vigyorogj, Johnny, máris elfelejtetted, hogy az én véremtől is képes voltál felizgulni, te beteg fasz?! Mert az vagy, hiába próbálod titkolni. Tehát valami ilyesmit akartam mondani, de ehelyett csak odaléptem hozzá, és megöleltem – talán a vérző orra látványa hatott meg. Váratlan és furcsa gesztus volt. Mert oké, hogy mindent együtt csináltunk, együtt töltöttük meg a fegyvereket, az ismétlőpuskát, egymással bunyóztunk, dumáltunk és dugtunk, de hogy megölelni a másikat, na, azt soha! Most meg csak álltunk ott egymásba kapaszkodva, és éreztem, hogy Johnny meleg vére lassan végigcsordogál a nyakamon.

– Most már mindent tudsz, amit meg akartam tanítani neked – mondta.

De azt is hozzátette, hogy ha valaha is felhasználnám ellene a tőle tanultakat, szó nélkül kinyírna.

– Azt próbáld meg – vágtam vissza.

– Ne haragudj rám – mondta fátyolos szemmel.

Nemsokára kialakult egyfajta szexuális rutin köztünk. Bár lehet, hogy a rutin túl finomkodó kifejezés arra, amit akkoriban csináltunk.

– Ma az én pecómba megyünk – mondta egyszer flegmán, miközben a lábam közt matatott vezetés közben.

Az ő pecója tulajdonképpen az apja vadászkunyhóját jelentette a falun kívül. Itt bármikor elrejtőzhetett. A kunyhó egy kis faház volt, gyöngyöt mintázó szarufákkal és sárga-fehér csíkos függönyökkel, amiket még az anyja akasztott ki. Két kis hálószoba volt odabent, plusz egy nappali kályhával. Mikor beléptünk az egyik hálószobába, Johnny azt mondta:

– Vedd le a ruhád, és feküdj az ágyra.

Amíg levetkőztem, kiment a konyhába kávét főzni.

Aztán visszajött egy csészével, az ágy mellé húzta a széket, és lassan kiszürcsölte a kávét, miközben végig engem nézett, ahogy széttárt lábbal fekszem előtte. Úgy éreztem, egyenesen a vesémbe lát, ahogy a tekintete kúszik egyre följebb a testemen. Hogy is mondjam: mintha egy sötét és mély csatorna húzódna bennem, és ha az ember végigmegy ezen a csatornán, a másik oldalon fog kibukkanni.

– Mit bámulsz? – kérdeztem.

– Gondolj a pornósztárokra. Ők nem szégyellik mutogatni magukat.

– Te meg gondolj arra, amikor betörtem az orrod – mondtam.

– Olyan vagy, mint egy kis kenyérmorzsa a fogam között – mondta, azzal fölemelte a csészét, mintha köszöntőt akarna mondani.

De csak ült, és itta tovább a kávét. Mikor végzett, letette a poharat egy polcra, és elkezdte levetni a nadrágját.

– Jaj, mikor engeded már meg, hogy seggbe dugjalak? – nyögte, mikor szünetet tartottunk.

Azt válaszoltam, hogy ha kamionsofőr lennék, és találnék egy tágas, mindennel fölszerelt, fűtött garázst, akkor eszem ágában se volna leparkolni az út szélére. Johnny felnevetett, és nem hozta fel többé a témát.

Néhány évvel később felszedtem pár kilót. Nem híztam el igazán, de Johnnynak ez épp elég volt, hogy lehervadjon a vágyakozása. Egyre ritkábban találkoztunk, végül már nem is telefonált. Egyszer vettem a bátorságot, és én hívtam fel.

– Nem lógunk egyet valamelyik nap? – kérdeztem. – Esetleg elmehetnénk bunyózni.

Bevallotta, hogy megismert valakit. Később láttam is őket kettesben a faluban. A csaj vékony volt, a teste feszes, hosszú, sötét haja lófarokban lógott a háta közepéig.

Elképzeltem őket az ágyban. Vajon mit gondolhat a csaj, mikor Johnny ott ül a lábánál, szürcsölgeti a kávéját, aztán hipp-hopp magára húzza?

Még évekig visszajártam verekedni. Vannak, akik heti egy-két este bridzseznek, kórusban énekelnek vagy táncolnak, hogy így védekezzenek az öregedés ellen, tartalmat adva, úgymond, az életüknek, vagy legalább csökkentve az öregség káros hatásait. Én meg újra és újra alámerültem abban a dohos pincében, és rossz arcokkal basztam a rezet. Különben kifejezetten jólesett a bunyó; idővel az ember egyre több tapasztalatot szerez. Harc közben nem számít, hogy fiatal vagy, és fitt; a győzelmet nem adják ingyen, mindenért meg kell küzdeni. Később, mikor már más körökből is lettek barátaim, folyton értetlenkedtek, hogy mi a francot találok én a bunyóban, amikor egy jó könyvvel, egy pohár borral, kellemes társaságban is el lehetne tölteni az időt.

– A bunyó valami egész különleges, semmivel sem összehasonlítható dolog – válaszoltam ilyenkor.

Na, képzelem, mit gondolhattak rólam! Mindegy, ma is ugyanígy gondolom. Sohasem kerültem olyan közel másokhoz, mint ott, abban a pincében, a végigbunyózott évek során. Ez nyilván a koncentrációval is összefügg, és azzal, hogy az ember képes-e olvasni a másik tekintetében. A szex nem így működik. A legtöbben csak becsukják a szemüket, és tapogatnak jobbra-balra, mint a vak, és markolásszák a farkukat vagy a csajuk lábát agyatlanul. Ám amikor szemtől szembe kerülsz az ellenféllel, akkor lesz egy fantasztikus pillanat, amikor belelátsz a lelkébe, és azonnal levágod, hogy ki is ő valójában. Arról nem is beszélve – és ezt az új barátaimnak is megmondtam –, hogy addig szart se tudsz a világról, amíg be nem rúgtad valakinek a pofáját, aki két fejjel magasabb nálad.

Azért néha Johnny is eszembe jutott. Hogy mekkora egy beteg fasz volt. Aztán rájöttem, hogy tökmindegy, hogy az ember beteg vagy egészséges. Az a lényeg, hogy ne legyen magányos.

Az évek során csomó új pasim lett, egész normálisak is, legalábbis az eggyel korábbiakhoz képest. Sosem költöztem össze velük. Inkább az a fajta ember voltam, aki csak úgy él bele a világba, minden napot elfogad olyannak, amilyen, és nem cseszi fel magát ok nélkül. Egyik férfit sem vettem igazán komolyan – aztán jött Calisto és a kéziratügy. Minden azzal kezdődött, hogy létrehoztam egy profilt egy társkereső oldalon a következő bevezető mondattal:

Harminchat éves vagyok, és egy gyengéd, de azért nem túl gyengéd férfit keresek.

Az „érdeklődési kör” meg a „kedvenc írók” rubrikákat üresen hagytam. Ugyanez vonatkozott a „kedvenc ételem” és a „kedvenc helyeim a világban” kategóriákra. Viszont mottót, azt írtam: Találkozni szeretnék a fent említett férfival. Aztán eszembe jutott, hogy a mottó mást jelent; ez inkább egy frappáns fordulat szokott lenni, ami bizonyos helyzetekben úgy hat, mint valami bölcsesség. Csakhogy nekem sosem volt ilyen mottóm, ezért úgy hagytam a mondatot, még akkor is, ha azt sugallja, hogy az írójának van valami szomorkás a személyiségében, és ez esetleg eltántoríthat egyeseket. De én nem olyan emberre vágytam, akivel jókat tudok dumálni. Úgyhogy a biztonság kedvéért egy fotót is csatoltam magamról. Ezt egy barátom lőtte rólam, ahogy épp hasalok az ágyán. Szerencsére nem látszanak rajta az életkorommal járó jelek, mert csak néhány gyertya világít a háttérben, és a barátom szerint a legtöbb ember direkt jól néz ki félhomályban.

Egy hét múlva újra fölmentem az oldalra. Beszarás, milyen sok választ kaptam. Meglepve böngésztem át őket egyenként. Nem az a fajta csaj vagyok, aki állandóan dicséretre vágyik. Sőt, Johnny egyszer azt mondta rólam, hogy olyan vagyok, mint a hagyma, aminek le kell hámozni a rétegeit, hogy az ember belelásson. A legtöbb csaj nyilván kurvára megsértődne egy ilyen mondaton, de Johnny bóknak szánta. Szóval aznap reggel, mikor kinyitottam a postafiókomat, több tucat válaszlevél várt. Egy idősebb pasi például „teljes pénzügyi szabadságot” ígért nekem, feltéve, hogy hetente háromszor kielégítem szexuálisan. Egy huszonéves srác pedig az iránt érdeklődött, hogy nem tanítanám-e meg erre-arra. Én meg csak ültem kávéval a kezemben, és hangosan röhögtem. Oké, kicsit meg is hatódtam. Nem azon, hogy tetszem ezeknek a férfiaknak (mi tagadás, kissé csalóka volt a fotó), hanem azért, mert megértettem, hogy ezek az emberek tényleg hisznek a szerelemben, vagy legalábbis szerintük én vagyok az, aki megadhatom nekik, amit keresnek.

Pár nap szünet után újra bejelentkeztem. Csomó dolgom volt, de mikor végre szusszantam egyet, és fölmentem az oldalra, ledöbbentem, hogy már megint mennyien írtak. Volt, aki szinte naponta írt, heteken keresztül. A huszonéves srác, aki abban bízott, hogy majd én megtanítom bizonyos dolgokra, kicsit rám is kattant. Egyik levelében például azt írta, hogy: a régi csajaim általában csak dumáltak és dumáltak, le sem lehetett lőni őket, te viszont keveset beszélsz, és ez benned a különleges. Keveset beszélek, és ez bennem a különleges. Azért ez elég szépen hangzik. Úgyhogy meg is írtam neki, hogy:

Szerintem az a baj, hogy te akarsz dumálni velük. Egyszer próbáljatok ki valami mást is. Üdvözlettel: E

Volt, aki frankón megijesztett. Nem, nem zaklattak, inkább más férfiakról meséltek, akik más nőket szoktak zaklatni az oldalon.

Az online világ is ugyanolyan, mint a való világ – írta az egyik. – Itt is zaklatják a lányokat, mint mindenütt, úgyhogy itt is résen kell lenni.

Oké, akkor most szépen letiltalak, pszichopatácskám – válaszoltam, és ennyi.

Néha bevillant, hogy: Jaj, miért hagytál el, Johnny? Miért nem voltál képes vigyázni rám? Itt fuldoklom egyedül ebben a jéghideg vízben, és faszom tudja, hogy túlélem-e.

De túléltem, különben nem ülnék itt, és nem írnám ezeket a sorokat.

A következő barátomat Klaus Bjerrének hívták, és Koppenhágában lakott. Tetszett neki, hogy a „barátomnak” nevezem; ettől fiatalabbnak érzi magát, mondta. Dánul úgy hangzik a „barátom”, hogy: kæreste, azaz: a legkedvesebb. A pecója közel volt ahhoz a városrészhez, ahol lehetett heroint szerezni. Akkoriban még egész városnegyedekben árultak herkát Koppenhágában, és a decemberi ködben könnyen kómásan lézengő vagy a járdán alvó figurákba lehetett botlani. Klaus Bjerre szerint ártalmatlanok, és tulajdonképpen tényleg azok voltak. Én mégsem szívesen mozdultam ki a lakásból, mert Bjerre egyszer annyit mondott az ablak felé bökve: „Koppenhágában bármi megtörténhet.” Tisztán emlékszem a szemközti ház vörös tégla homlokzatára. Mindig bírtam Koppenhágát; nem is értettem, miért keres partnert Bjerre Svédországban. Lehet, hogy van valami ebben a pasiban, ami taszítja a dánokat, és abban reménykedik, hogy a svédek nem fogják észrevenni. Mondjuk, a dánok csípőből seggfejeknek tartják a svédeket. És ez alól a skånei svédek sem kivételek; ők is seggfejek a dánok szerint. Oké, hogy van pár finom kajánk, és értünk a hídépítéshez meg az erdei bogyókhoz, meg át lehet ugrani hozzánk hétvégén sétálni. Sőt, talán még feleségnek meg szeretőnek is jók vagyunk. Szerintem Bjerre ezt akarta kideríteni.

– Egyetlen aprócska hibám van – mondta az első randin –, mégpedig az, hogy elég sokat piálok.

Oké, ezen nem akadtam fenn. Egyrészt semmit se tudtam a komoly piálásról, másrészt nem gondoltam, hogy ez bármit is változtatna a lényegen, főleg nem a kapcsolat elején. De aztán hozzám ért, és még órák múlva is bűzlött a testem a keze átható szagától. Akárcsak az ágy, amiben aludtunk. Mikor fölkelt, néha belefúrtam az orrom a párnájába, és úgy éreztem, menten elhányom magam. Tömény szeszbűz keveredett testszaggal; mintha Bjerre teste már nem tudná földolgozni a rengeteg bevitt mérget, ezért elkezdte kiválasztani a saját, jellegzetes szagú ellenmérgét. Eleinte émelyegtem tőle, aztán megszoktam. Viszont a pecót, ahol lakott, kedveltem. Kellemes, meleg lakás volt Frederiksbergben, ráadásul a konyhaasztal alatt volt egy radiátor, amihez jó volt odanyomni a lábam kávézás közben.

Semmi különös nem történt köztünk; semmi, ami normális párok közt ne történne. Talán akkor kezdett súlyosodni a dolog, amikor Bjerre előállt a terveivel a közös jövőnket illetően. Pontról pontra, centiről centire fölvázolta, mint valami kastély alaprajzát, és közben boldogan csillogott a szeme. Ilyenkor még a piálásról is elfelejtkezett. Azt mondta, ideköltözhetek hozzá, vesz egy nagyobb ágyat, meg toronyórát lánccal meg mindent, amit csak szeretnék. És nyugodtan meghívhatjuk a barátainkat is, ő majd gondoskodik róla, hogy mindig legyen pénz a bankban, minimum egy évre előre, ha bármi történne velünk.

– Majd én mindent elintézek – buzgólkodott. – Ez az én dolgom, csak az számít, hogy felszabadultan érezd magad mellettem, és tudd, hogy mindig melletted állok, és mindenről gondoskodom.

Azt válaszoltam erre, hogy ha tényleg rendbe akarja tenni az életét, akkor először is abba kéne hagynia a piálást. Mire ő bólintott, és ivott egy kortyot.

– Igaz – válaszolta. – Te nem azt mondod, amit hallani szeretnék, hanem amit hallanom kell. Ezért vagy igaz barát, Ellinor.

Mondta mindezt véreres szemekkel. Frankón úgy csillogott a szeme, hogy azt hittem, mindjárt elsírja magát. Aztán megfogta a kezem. Hosszú ujjain tövig le volt rágva a köröm. Közelebb hajolt, hogy megcsókoljon, de olyan gyomorforgató bűz áradt a szájából, hogy muszáj volt elhúzódnom. Erre felhajtott még egy kortyot, és remegni kezdett a szemhéja, mint akit zavar a fény.

– A boldog élet számomra – kezdte újra – a nyugodt, meleg, meghitt életet jelenti, amit kizárólag veled szeretnék eltölteni, Ellinor. Mert úgy érzem, melletted bármire képes vagyok. Bármire. Úgyhogy holnap szépen megkeressük az összes piát, amit eldugtam, és kiöntjük a lefolyóba. Olyan lesz, mint valami újrakezdés.

Megint rám mosolygott, és megszorította a kezem.

– Esetleg vegyünk egy kocsit? – kérdezte. – Akkor hétvégenként körbeautózhatnánk Skånét. Sétálhatnánk az erdőben, és olcsó kaját ehetnénk Malmőben.

Mondtam, hogy szerintem semmi szükség autóra; épp az az egyik legklasszabb Koppenhágában, hogy bárhol lehet biciklit kölcsönözni. Ha meg Skånéba vágyik az ember, ott a vonat. Bjerre ijedt arcot vágott, úgy tűnt, erre az autótémára épített fel mindent.

– És ha lenne egy kutyánk? – próbálkozott töretlenül.

Megráztam a fejem.

– Nem kell semmi – mondtam. – Csak hagyd abba az ivást.

Másnapra terveztük, hogy kidobáljuk az üvegeket. Kiöntjük az összes piát, megszabadulunk a palackoktól, vagyis elkezdjük új és egészséges életünket. Klaus Bjerre korán kelt, lezuhanyozott, megborotválkozott, beparfümözte magát, aztán leült kávézni anélkül, hogy akár csak egy ujjal is hozzáért volna a konyhában gyülekező üvegekhez.

De legalább a pupillája nem volt olyan ijesztően véreres, amikor rám nézett.

– Minden rendben lesz, meglátod – mondtam. – Kellő elszántsággal bármi sikerülhet.

– Mhm – válaszolta. – Most be kell mennem az irodába. De ha hazajöttem, megvacsorázunk, és kizárólag vizet iszunk. Aztán pedig elrendezzük az üvegeket.

Az ajtóból figyeltem, ahogy kimegy. A korlátnál megfordult, és mosolyogva visszaintegetett.

Visszamentem a lakásba, és megreggeliztem a konyhában. Talán fél óra sem telt el, amikor kopogtak. Kemény, határozott kopogás volt. Nem hallottam lépteket a lépcsőházból, ezért úgy sejtettem, hogy az illető már egy ideje az ajtó előtt várakozik. Talán csak mostanra gyűjtötte össze a bátorságát, és háromszor jól hallhatóan megkopogtatta az ajtót. Abbahagytam a reggelit, és félretoltam a kávéscsészét. Biztos valami ügynök vagy Jehova tanúja, gondoltam. Bár egy ügynök vagy Jehova tanúja nem így kopogtatna. Mert ennek az emberfajtának már a kopogásmódja is jellegzetes; ezzel méri fel, hogyan fogadják majd őt a bentiek; ellenségként vagy barátként, akire az életüket is rábízhatják. Először nem reagáltam, mire újból kopogtattak. Eltökélten, kitartóan, mintha az illetőnek kétsége sem volna afelől, hogy van valaki odabent, és a folyamatos kopogásával akarná jelezni, hogy azért sem fogja feladni. Erre már feltápászkodtam, és elmentem a szoba közepéig. De ott megtorpantam, és csak bámultam az ajtót hálóingben, mert semmi kedvem sem volt kinyitni. Akkor még erősebben kopogtattak, sőt hallottam, ahogy valaki azt mondja:

– Nyissa ki, Mrs. Bjerre, kérem! Mrs. Bjerre, nyissa ki!

Résnyire nyitottam az ajtót. Klaus egyik szomszédja volt az. Bár még sohasem beszéltem vele, tudtam, hogy a hetedik emeleten lakik a lányával. Klaus csak úgy hívta: „a gyogyós”. Neglizsében volt, akárcsak én, azzal a különbséggel, hogy neki még egy kávéfolt is éktelenkedett a pongyoláján. De az is lehet, hogy lekvárfolt volt.

– Igen? – szóltam ki a résen.

– Segítsen nekem – kérte. – Regina bezárkózott a fürdőszobába, és káromkodik.

– Regina?

– A lányom.

– Félek, hogy nem tudok segíteni – válaszoltam.

– De muszáj – ragaszkodott hozzá. – Regina meg is halhat odabent.

Azzal hárítottam el, hogy még egy csomó dolgom van ma, ráadásul nem is szoktam ilyen korán elhagyni a lakást. És már készültem becsukni az ajtót, ám ekkor a nő pánikba esett.

– Nem, nem! – kiabálta. – Nem érti, Mrs. Bjerre, Regina tényleg meghalhat odabent. Muszáj átjönnie segíteni, különben meghal a lányom!

Magam sem tudom, miért, de kinyitottam az ajtót, és kiléptem a lépcsőházba. Pisszenés se hallatszott. Mintha totálisan kivonódtunk volna a nyüzsgő koppenhágai valóságból; két idegen ember, a maguk hermetikusan zárt világában, s most váratlanul összeköti őket egy kínos, sőt kifejezetten félelmetes, közös ügy. Mintha vákuumba kerültünk volna; egy tökéletlen magánuniverzumba, ahol hirtelen porszem került a gépezetbe. Ilyen gondolatok pörögtek az agyamban, aztán lelassítottam: a francba, tulajdonképpen mit tudok én a vákuumokról meg a tökéletlen magánuniverzumokról?

– Miben segítsek? – kérdeztem a nőtől.

– Hozzuk ki Reginát a fürdőszobából – válaszolta.

– Nem érzem jól magam – mondtam, magam sem tudom, miért.

– Beteg? – kérdezte.

Próbáltam gyorsan kitalálni valami betegséget, mégpedig valami különlegesen fertőzőt, végül annyit sikerült kinyögnöm, hogy valószínűleg elkaptam valami himlőt.

– De nem látok foltokat – mondta a nő. – Milyen himlő ez? Ótvar?

– Nem – válaszoltam. – Csak ilyen izé… normál himlő.

– Normál himlő?! – csodálkozott.

– Oké, tehát mi legyen? – tereltem vissza a témát.

– A lényeg, hogy segítsen – mondta. – Muszáj segítenie.

– Nem tudna esetleg mást megkérni?

– Csak maga ér rá ilyenkor.

Igaza volt. Én voltam az egyetlen lakó az egész házban, akinek nem volt semmi dolga. Rajtam kívül senki más nem volt otthon, és csak hat-hét óra körül kezdtek hazaszállingózni az emberek a munkából. Szóval frankón csak én értem rá.

– Jó, mindjárt jövök – mondtam.

Visszamentem a kulcsomért, aztán követtem a pecójába.

Ami baromi rendetlen és nyomasztó volt. Szinte semmi napfényt sem kapott, ezért az összes szobában égtek a lámpák. A háztömb közepén volt egy aknaféle, amit régen szemétledobó csúszdaként használtak, de most arra szolgált, hogy némi fényt juttasson azokba a lakásokba, amelyeknek sem az udvarra, sem az utcára nem nyílt ablaka. Ezen az aknán keresztül a nő lakásának egyes szobáiból be lehetett látni más pecókba; a nő konyhájából például egy szemközti fürdőszobába. Benéztem az aknába, és észrevettem egy nőt, aki épp a nyitott ablakon bámult kifelé üveges tekintettel. Mozdulatlan volt, és szinte karnyújtásnyira ült tőlem. Vastag szemüveg csúfította az arcát, amiről nehéz volt bármit is leolvasni. Legföljebb a szokatlanul keskeny szája tűnhetett fel az embernek. Bő hálóinget viselt, ami látni engedte tömlőszerű, fonnyadt mellét.

– Melyik a fürdőszobaajtó? – kérdeztem.

Átmentünk egy szűk folyosón.

– Ez az – mutatott a nő egy ajtóra. – Ott van bent.

Megrántottam a kilincset. A francba, tényleg zárva van. Bekopogtam.

– Helló… – próbálkoztam.

– Maga az, Mrs. Bjerre? – kérdezte Regina bentről.

– Igen – válaszoltam, bár borsózott a hátam a „Mrs. Bjerré”-től.

– Be kéne rúgni az ajtót – szólt közbe az anyja.

– Mhm. Figyelj, Regina, be fogom rúgni az ajtót.

Összefogtam a pongyolát a derekam körül, és beletűrtem a bugyimba. Vártam pár másodpercet. A szomszéd nő fejcsóválva mért végig.

– Most rúgom be! – kiáltottam Reginának. – Húzódj el az ajtótól, amennyire csak tudsz! Megvagy? Akkor vigyázat!

Hátráltam egy lépést. Aztán rúgtam. Életemben először rúgtam be egy ajtót, és a legkevésbé sem fogtam vissza magam, mint egy edzőpartnerrel tettem volna. Először áthelyeztem a súlyomat a bal lábamra, aztán felemeltem a jobbat, és egyenesen kinyújtottam előre, hogy lehetőleg a talpammal találjam el az ajtót. Épp mikor már lendítettem volna, hallom, hogy az anya a hátam mögül azt csipogja gyönge, elhaló madárhangon:

Gondoljon valakire, akit gyűlöl.

És mielőtt időm lett volna felfogni a mondat értelmét, a kávézó Klaus Bjerre arca jelent meg előttem. Tisztán láttam a vonásait, a véreres szemét, sőt az undorító leheletét is éreztem. Ez az arc vigyorgott rám cinikusan, miközben teljes erővel belerúgtam az ajtóba. A sarkam pont Klaus Bjerre kávésbögréjét találta el. A zsanér kiszakadt a helyéből, az ajtó lomhán himbálózni kezdett, végül az ajtókeret egy darabja leesett a földre. Regina ott gubbasztott a vécén. Ijedt tekintettel, levegő után kapkodva, halálra váltan. Az anyja boldogan kiáltott fel:

– Ez az! Mrs. Bjerre berúgta az ajtót! Ugye mondtam, Regina, hogy nem kell ide férfi!

Regina felállt a vécéről, és a nyakamba borult. Aztán az anyja is. A két nő verejtékének szaga könnyű felhőként burkolt be minket, bár azt hiszem, én is izzadtam, mint a ló. Nem tudom, szerintem az ember másmilyennek érzi a saját verejtékét. Aztán átrángattak a konyhába, és likőrrel meg sütivel kínáltak.

– Üljön le, Mrs. Bjerre, hadd köszönjük meg önnek.

Mezítláb, hálóingben csoszogtak a linóleumon. A száraz bőr felrepedt a sarkukon, a lábujjkörmeik hosszúak, ápolatlanok voltak, a talpuk pedig nyomokat hagyott a zsíros padlón.

– Vissza kell mennem a lakásba – mondtam. – Mr. Bjerre nemsokára hazaér.

Bólintottak. A lépcsőházban utánam integettek. Amint visszamentem a lakásba, reménytelenül megcsapott Klaus Bjerre áporodott szaga. Egy darabig csak bámultam a tárgyakat, bútorokat. A reggelizőasztalt. A radiátort. A szemközti ház vörös téglás homlokzatát. A piásüvegeket, amiket aznap este készültünk kidobni. A közös kis életünket. Mindent, amit együtt megteremtettünk.

Aztán bementem a hálószobába, elővettem a táskámat, és összepakoltam a cuccaimat. Kiléptem a házból, és elindultam a főpályaudvar felé a mellékutcákon át. Egy ideig néztem a pályaudvar üvegteteje alatt gomolygó tömeget és a közeli virágárust. Pár perccel később pedig már ott zötykölődtem a Skånéba tartó vonaton.

{1} Greskovits Endre fordítása.