Borítószöveg

Regény egy nőről, aki azt gondolta, nem akar anya lenni, és arról, hogy az élet milyen sok meglepetést tartogathat.

Rose Napolitano és a férje, Luke a terhességi vitaminok miatt veszekednek. Rose megígérte, hogy beveszi a tablettákat, mégsem tette. A házasságuk előtt a férfi kijelentette, hogy nem akar gyereket, ám meggondolta magát. Rose sikeres egyetemi professzor, aki soha nem akart gyereket. A házasságuk jövője egyetlen kérdéstől függ: feléled-e Rose-ban a gyermek és az anyaság iránti vágy? A harc véget ér, és a házasságuk is.

Rose Napolitano és a férje, Luke újra a terhességi vitaminok miatt veszekszenek. Most azonban kissé másként alakul a vita, és ezzel együtt Rose jövője is. Vajon képes valóban feladni életének egy részét az anyaság miatt? Képes újraalkotni magát egy teljesen új szerepben?

Ez a dilemma jelenik meg Rose mind a kilenc lehetséges életében. Milyen következményekkel járnak a döntéseink? Lehetséges, hogy a korábbi elképzeléseinket, céljainkat magunk mögött hagyva új emberré váljunk? Ha igen, milyen áron?

Lenyűgöző történet szerelemről, veszteségről, árulásról, válásról, halálról, egy nő karrierjéről és identitásáról – arról, hogy utat találjunk egy olyan jövőbe, amelyet nem terveztünk, és a sorsról, ami bármikor közbeszólhat.

DONNA FREITAS író, a Boston University professzora. Számos ifjúsági és young adult regényt írt, tudományos munkái pedig egyebek mellett a fiatalok szexuális kultúrájával, illetve a fiatalok és a social media kapcsolatával foglalkoznak. Írásai többek között a New York Times, a Washington Post és a Los Angeles Times hasábjain jelentek meg. A Fairleigh Dickinson Universityn kreatív írást is oktat. Brooklynban él.

„Az írás a mindenem. A közönségtől vagy a műfajtól függetlenül (sok műfajban alkotok). Minden történetből, amit elmesélek, szükségem van valamire. Hogy megadjam a főhősnek mindazokat a dolgokat, amelyeket életem egy adott szakaszában nélkülöznöm kellett. Hogy az embereket olyan beszélgetésekre ösztönözzem, amelyekre mindenképpen szükségük van, hogy megváltoztathassanak valamit. Professzorként, tudósként és előadóként az a célom, hogy segítsek másoknak, hogy ugyanezt tehessék: használják az írást a jelentőség, a szükség és a változás erejeként az életükben és a közösségükben.”

Fordította

Getto Katalin

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Donna Freitas: The Nine Lives of Rose Napolitano

This edition published by arrangement with Viking, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Copyright © 2021 by Donna Freitas

Hungarian translation © 2022 Getto Katalin

Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Lynn Buckley

Borítóillusztráció © Bridgeman Images via Cultiris Képügynökség

ISBN 978-963-604-012-3

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Török Tünde

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A regény fikció. A nevek, helyek és események a szerző képzeletének termékei. Bármily hasonlóság élő vagy halott személyekkel, cégekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel, pusztán a véletlen műve.

Anyámnak, akitől az életet kaptam

2008. március 2.
Rose, harmadik élet

Gyönyörű kislány.

Nem győzöm csodálni, milyen tökéletes. A bőre mámorító illata.

– Addie… – suttogom. – Adelaine – ízlelgetem a nevet, hangom elhal a kórterem csöndjében.

Fejecskéjét az orromhoz emelem, hosszan, mohón beszívom az illatát, a hasamba nyilalló fájdalommal sem törődöm. Elmosolyodom, amikor selymes haja megcsiklandozza az arcomat.

Mennyire tiltakoztam az ellen, hogy a karomba vegyem ezt a cseppnyi lényt! Mielőtt teherbe estem, dühített, hogy mindenki – Luke, anya, Jill – a fülemet rágta a gyerek miatt, hogy mikor lesz már végre. Még az idegenek is; egy férfi, aki leült mellém a metrón. Még ő is ezzel nyaggatott. Nem láttam a méregtől.

De most…

A hó nagy, vizes pelyhekben hullik. A szobára szürkés félhomály borul. Félkönyékre támaszkodva kissé az ágy széle felé húzódom. Odakint egyre erősebb a fagy, a vastag hótakaró úgy dagadozik, mint a kelt tészta. A kislány alszik.

A szeme egészen az enyém.

– Hogy lehet, hogy egykor nem akartalak? – suttogom apró fülecskéjébe, amely gyöngyházszínű, mint a kagyló belseje. – Milyen élet lett volna az, amelyben te meg én nem találkozunk? Ha létezik ilyen élet, nekem nem kellene.

Halovány, finom erekkel átszőtt, szinte áttetsző szemhéja megrebben, orra, szája, homloka ráncba szalad.

– Hallod, amit mondok, csillagom? Csak arra figyelj, amit utóbb mondtam. Hogy anyád nem akarna nélküled élni. Elég, ha ezt tudod.

ELSŐ RÉSZ

Rose, első élet

Egy

2006. augusztus 15.
Rose, első élet

Luke az én térfelem mellett áll, pedig sosem jön át az ágynak erre az oldalára. A kezében gyógyszeres tégelyt tart, a terhességi vitamin van benne. Magasra emeli, megrázza a műanyag dobozt.

Tompa hangot ad, ami arra utal, hogy tele van.

Éppen ez a baj.

– Megígérted – mondja fakó hangon.

Hűha! Lebuktam.

– Előfordul, hogy elfelejtem bevenni – ismerem be.

Újra megcsörgeti a dobozt, úgy szól, mint a rumbatök.

– Néha? – A függönyön keresztül beszűrődő fény glóriát von Luke felsőteste köré, magasba emelt kezét is ragyogó fénykoszorú övezi, benne az árulkodó tárggyal.

A szobánk ajtajában állok, a komódhoz és a gardróbszekrényhez indultam, hogy ruhát vegyek elő. Fehérneműt. Zoknit. Farmert. Csupa hétköznapi dolgot. Ahogy minden reggel. A karomra vehetném az összehajtogatott ruhákat, hogy a fürdőszobába vigyem, és zuhanyozás után felvegyem őket. Ehelyett megállok, karomat összefonom a mellemen, szívem nyugtalanul, haragosan és megbántottan ver.

– Te tényleg megszámoltad a tablettákat, Luke? – A kérdés szinte csattan a párás augusztusi levegőben.

– És ha igen, Rose? Mi van, ha megszámoltam őket? Talán hibáztatnál miatta?

Hátat fordítok neki, a hosszú fiókhoz megyek, amelyben a fehérneműmet tartom, melltartót, bugyit, kombinét. Beletúrok a holmikba, jó nagy rendetlenséget csinálok, úgy látszik, minden ellenem van. A szívem hevesen ver.

– Megígérted – mondja Luke.

Előhúzok egy nagymamás bugyit. A legszívesebben sikítanék.

– Mintha az ígéret bármit is számítana ebben a házasságban.

– Igazságtalan vagy.

– Ez az igazság.

– Rose…

– Szóval nem vettem be a vitamint! Tudod, miért? Mert nem akarok babát. Sosem akartam gyereket, most sem akarok, és a jövőben sem fogok akarni, és te tudtad ezt, mielőtt eljegyeztél! Ezerszer mondtam! Milliószor figyelmeztettelek!

– Azt mondtad, szedni fogod a vitamint.

– Azért mondtam, hogy végre békén hagyj. – Könnyek csípik a szememet, hiába dobol a vér a fülemben a dühtől. – Megígértem, csak hogy végre béke legyen ebben a házban.

– Szóval hazudtál.

Megperdülök. A melltartó kiesik a kezemből, amikor az ágy túlsó felére megyek, hogy a szemébe nézhessek.

– Megesküdtél, hogy nem fogsz a gyerekkel gyötörni!

– Meggondoltam magam.

– Hát persze. Nem nagy ügy.

Mintha a hegyoldalon botladoznék lefelé, mintha mindketten lefelé botladoznánk, és nem biztos, hogy meg tudunk állni, mielőtt a szakadékba zuhannánk.

– Te meggondoltad magad, én viszont hazudtam.

– Azt mondtad, megpróbálod.

– Azt mondtam, hogy szedni fogom a vitamint. Csak ennyit mondtam.

– De nem szedted.

– Néhányszor bevettem.

– Hányszor?

– Nem tudom. Veled ellentétben én nem számoltam.

Luke leengedi a tégelyt, két kézzel fogja, a tenyerét a fedelére szorítja, csavargatja, leveszi. Belekémlel a dobozkába.

– Ez tele van, Rose. – Megint rám néz, jobbra-balra ingatja a fejét, valósággal árad belőle a neheztelés.

Ki ez az ember, aki itt áll előttem? Ez az a férfi, akit szeretek, akihez hozzámentem?

Ugyan mi emlékeztet ebben a férfiban arra, aki valaha úgy nézett rám, mintha én volnék az egyetlen nő az univerzumban, mintha én volnék a létének egyetlen értelme. Szerettem, hogy ilyen sokat jelentek Luke-nak. Szerettem, hogy én vagyok a mindene. Ő nekem mindig a mindenem volt, a bársonyos, komoly nézése, a nyílt mosolya, aminél kedvesebbet sosem láttam. Biztos voltam benne, hogy földi életem hátralévő részében egyetlen más férfit sem fogok szeretni rajta kívül.

A szavak, de én szeretlek, Luke, úgy verdestek bennem, mint a csapdába esett pille, amely nem találja a kivezető utat.

Ahelyett, hogy hatástalanítottam volna a bombát, amely ott sistergett kettőnk között, egyetlen mozdulattal felrobbantam: kikaptam a tégelyt Luke kezéből – a karom, mint egy bunkósbot, keményen, magasról csapott le, a nagy, ovális tabletták csúf, zöld drazsékként záporoztak a földre, és beterítették az ágy fehér lepedőjét is.

Mindketten kővé dermedtünk.

Luke ajka enyhén elnyílt, felfedve metszőfogainak éles, egyenletes szélét. Tekintete követte a tabletták röptét, amely mintha a házasságunk felívelését és bukását ábrázolta volna. Mintha apró bóják volnának azok a tabletták, amelyek arra szolgálnak, hogy a felszínen tartsák süllyedni készülő hajónkat. Most kiszórtam őket, így aztán a házasságunk hajója süllyedni kezd. Lélegzetünk nesze az egyetlen hang a szoba csendjében. Luke tágra nyílt szemmel mered rám. Mint aki rájött, hogy elárulták.

Szerinte én árultam el őt, és az a hülye vitaminos doboz a bizonyíték.

Hogyhogy nem érti, hogy ő árult el engem? Hiszen azzal, hogy meggondolta magát a gyerek dolgában, azt közli velem, hogy én, önmagamban már nem vagyok elég értékes a számára, nem?

Luke lassan kibontakozik dermedtségéből, és a szoba sarka felé indul, ahová a vitaminos tégely gurult. Lehajol, felveszi. Szedegetni kezdi a vitaminszemeket a padlóról, egyiket a másik után, két ujja közé csippenti őket, és a dobozba ejti. A pirulák zörögve gyűlnek a dobozban.

Állok, nézem, ahogy Luke hajladozik előttem, lehajol, felegyenesedik, míg az utolsó szem terhességi vitamin is visszakerül a helyére, még ha az ágy alól kell is előkotornia. Luke-nak még a fotelt is meg kell kissé emelnie, hogy lássa, hova gurultak, és kinyújtott karral, hétrét görnyedve nyúlkál utánuk.

Miután végzett, vádló tekintettel néz rám. Hogy vehettem el valakit, aki nem akar gyereket?

Éles szisszenéssel szívom be a levegőt.

Szóval így állunk.

Most legalább tudom. Végre napvilágra került, ami folyton Luke fejében jár. Nem az, hogy én nem akarok gyereket – ezt kezdettől tudta. A megbánás, amely ott csengett a hangjában – ez volt az, amitől összerezzentem. Úgy beszélt rólam, mint valami csodabogárról, a lehető legrosszabb értelemben.

Egymásra meredünk. Arra várok, hogy bocsánatot kérjen, de hiába. Kalapál a szívem, agyamban lázasan zakatol a kérdés, amit Luke nekem szegezett, és amelynek nyomában további kérdések tolonganak. Miért nem tudok olyan lenni, mint a többi nő, aki gyereket akar? Hogyhogy én nem tartozom közéjük? Miért lettem ilyen?

Hát ezzel a néhány szóval összefoglalható az egész életem?

Rose Napolitano: Aki sosem lesz anya.

Rose Napolitano: Aki nem akar gyereket.

Luke a cipője orrát bámulja. Felveszi a tégely tetejét, és hangos pukkanással a helyére illeszti.

Kinyújtom a kezem a doboz után… vagy inkább őutána?

Kettő

1998. március 14.
Rose, első–kilencedik élet

Nem szeretem, ha fényképeznek.

– Idenéznél egy pillanatra?

A szemem, a fejem, az állam, mindenem ellenáll a felszólításnak.

Én vagyok az, aki elszalad a fényképezőgép láttán, de legalábbis a mellette álló háta mögé bújik. Aki a kezével eltakarja a lencsét, ha valaki felé fordítja a kamerát. Újabb ok, amiért nem kellene itt lennem, de le akartam vetetni magam talárosan, fejemen a doktori süveggel. Nem is értem, hogy gondoltam az egészet.

– Khm… Rose!

Közeledő léptek nesze. Egy pár tengerészkék tornacipő tűnik fel előttem a padlón, az orránál már kissé kopott, lóg a fűzője. Mélyet sóhajtok, és végre felemelem a fejem. A fotós fiatal még, velem egykorú lehet, talán egy-két évvel idősebb. Hunyorog, tűnődve az ajkába harap, a szemöldöke ráncba szalad.

– Bocsánat – motyogom, ölembe ejtett kezem idegesen babrál, hol összefűzöm az ujjaimat, hol elengedem megint. – Biztosan nem volt még ilyen cikis kuncsaftod. – Elkapom a tekintetemet, oldalra pillantok, a helyiség félhomályos sarka felé, amely sötétbe vész az éles fényekkel megvilágított műtermi díszleteken túl. A hátam mögött görgőkön tolható, szürke háttérpanel. A fal mellett egymásra tornyozott papírdobozok sorakoznak, olyanok, amilyeneket költözködéskor használ az ember. A halom tetejére dobva egy kék zakó, a szegélyléc mellett egy hokiütő hever.

– Hülye ötlet volt – folytatom. – Azt hittem… vagyis akartam… de aztán…

– Akartad? – kérdezi a fotós.

Nem felelek. Semmi kedvem efféle intim dolgokról beszélni ezzel az idegennel. Továbbra is a dobozhalmokat nézem. Biztosan itt lakik. Azt mondta, ez a műterme, de szerintem itt lakik. Lehet, hogy most költözött ide.

– Mit akartál? – erősködik.

Van valami a hangjában – gyengédség, türelem –, amitől sírnom kell. Ettől az egész helyzettől sírnom kell.

– Nem kellett volna idejönnöm, nem való ez nekem. – Végül tényleg sírva fakadok. – Nagyon gáz, tudom… de utálom, ha fényképeznek. Bocsánat. Tényleg nagyon sajnálom. – Egyre szaporábban potyognak a könnyeim, miközben a bennem élő feminista a sárga földig lehord, amiért folyton mentegetőzöm.

A fotós – nem emlékszem a nevére (Larry? Nem. Lou? Talán.) – leguggol a székem mellé, így majdnem egy magasságban van a szemünk. – Semmi baj. Sokan vannak, akik utálnak fényképezkedni. De áruld el: a portré miatt sírsz, vagy valami más okod van rá?

A farmerja hasadékán át látszik a térde, ahogy guggolás közben enyhén ingatja a felsőtestét. Honnan tudja, hogy nem a fotó miatt sírok? Vajon azt is érzi, hogy valójában a szüleim miatt bőgök, akik sokszor nem értenek meg? Meg amiatt, hogy olyan nő lett belőlem, aki…

A karomat szorosan összefonom a mellemen. A fekete, bársonyszegélyű talár merev, vastag anyagból készült. Ha ügyesen elrendezném, tuti, hogy magában is megállna a padlón. Leveszem a süveget, megrázom a fürtjeimet. Szörnyen nézhetek ki, biztosan teljesen lelapult a hajam. A sapka is kék bársonyból készült, mint a talár. Hogy örültem, amikor megjött a csomagban, hosszú évek munkájának szimbólumaként, hiszen azt jelentette, hogy májusban átvehetem a doktori diplomámat. Szociológiából doktoráltam, aminek köszönhetően Rose helyett a jövőben Napolitano professzorként fognak hívni. Doktor Napolitanónak.

– Ki az ott azon a képen? – kérdezem a fotóst ahelyett, hogy a kérdésére válaszolnék. Nyújtott karral mutatok a jobb oldali falon látható képre.

A dobozrakás felett jókora, bekeretezett fotó függ. Nem illik a lakáshoz, ahol minden valamiféle átmeneti állapotot tükröz, ez a kép viszont a véglegesség benyomását kelti. Egy férfi és egy nő, egymás mellett ülnek a verandán, mindkettejük ölében nyitott könyv. Az arcuk olyan eleven, olyan átszellemült, mintha a világ legizgalmasabb történeteit olvasták volna azokban a könyvekben.

A fotós srác követi a pillantásomat, aztán elneveti magát.

– A szüleim. Tízéves koromban fotóztam le őket. Akkor kaptam a fényképezőgépemet a születésnapomra. Mindent lefényképeztem, amit csak láttam magam körül: a virágokat, a fűszálakat, a padló mintázatát a nappaliban. Egészen jó kép lett.

Újra felém fordul, pár pillanatig figyelmesen néz, aztán megvonja a vállát. Égnek emeli a szemét, ez nyilván az utolsó megjegyzésének szól.

Zöld szeme van, pici, barna pettyekkel.

– A kutyánkról is lőttem néhány szuper képet.

Most én nevetem el magam. Kissé enyhül bennem a feszültség.

– Nos? Hogy készült az a fotó?

– Ja, igen. – Most nem fordul el. Rám függeszti a tekintetét. – Szóval… épp akkor értem haza. Az a királylepke ott repkedett a gyep felett, én meg utánaszaladtam, próbáltam a legjobb szögből lekapni. – Két kezével eltakarja a szemét.

Hirtelen késztetést érzek, hogy odanyúljak, és elhúzzam a kezét az arca elől, megérintsem sima, barna bőrét. Nem akarom, hogy szégyellje magát.

Kezét a térdére ejti. Kuncog.

– Micsoda fazon voltam akkoriban! Szóval ott álltam, a fű megfogta a farmeromat, kimerülten, izzadtan, és amikor felpillantottam, megláttam a szüleimet, akik ott olvastak a verandán. És láttam valamit az arcukon… valamit, amit meg kellett örökítenem. Megtorpantam, felemeltem a gépet, és kattintottam. Egyszer. – Elmosolyodik.

– Akkor készült az a fotó?

Ismét feláll. Milyen magas!

– Ja. E miatt a kép miatt határoztam el, hogy fotós leszek. Amikor megláttam a képet, már tudtam, hogy ezt akarom csinálni. Anyám bekereteztette, hogy soha ne felejtsem el, ki vagyok, és mi a célom, akkor se, ha nehéz idők járnak. Ezen a pályán nem könnyű egyről a kettőre jutni. – Gyengéden megveregeti a mellette heverő fényképezőgépet, aztán megint vállat von.

Félrehajtott fejjel tanulmányozom az arcát.

– Köszönöm, hogy elmesélted.

Bólint.

– Köszönöm, hogy érdeklődtél a fotó iránt. – Toporog. – Most te jössz.

– Én jövök?

– Ki vele, mi az ábra? Én elmondtam a történetemet, most neked kell elárulnod, miért vagy itt valójában.

– Ööö…

– Ööö, nos?

– Hát… jó. Rendben.

A szoba túlsó végéből széket hoz magának, az én székem mellé helyezi, leül. Előrehajol.

– Rengeteg időm van. Te vagy az egyetlen kuncsaftom.

Mélyet lélegzem.

– Mielőtt elmondom, lenne még egy kérdésem.

Elönt a forróság. Felállok, lehúzom a cipzárt a taláron, aztán visszaülök a helyemre. Úgy érzem, menten kigyulladok.

– Szóval… tényleg nagyon gáz, de…

Felvonja a szemöldökét.

– Elfelejtettem a nevedet, márpedig éppen elmeséljük egymásnak az életünket, úgyhogy szerintem illene a keresztnevünkön szólítanunk egymást. Azt tudom, hogy nem Larrynek hívnak. Talán… Lou?

Megint elmosolyodik. Szépen nevet, lassan, élvezettel, igen, mintha élvezné a nevetést, ami láthatóan könnyen jön nála.

– Nos, Rose Napolitano, egyetlen mai kuncsaftom, szerintem is tudnunk kellene egymás nevét, és mivel én már tudom a tiédet, neked is meg kell tudnod az enyémet. – Felém nyújtja a kezét, bátortalanul megfogom.

Mintha elektromosság futna végig a bőrömön.

– A nevem Luke.

Három

2006. augusztus 15.
Rose, első élet

Kinyújtom felé a kezem.

Luke nem adja oda a tégelyt, hanem visszateszi az éjjeliszekrényre, ahol korábban volt, az egymásra tornyozott könyvek mögött, amelyek mindig ott vannak a párnám mellett. Nem szól.

– Igyekszem, Luke – mentegetődzöm. – Tényleg. – Leengedem a karom. Nem feleltem a kérdésére. Szeretném eldugni valahova azt a kérdést, hogy ne lebegjen tovább a levegőben, szavakat hordani rá, sokat, hogy ki se látsszon alóluk. – Csak néha fáj a hasam a tablettáktól, és tudod, hogy nem megy a munka, ha rosszul érzem magam. Hasfájósan nem lehet előadást tartani a konferencián, nem lehet kutatási interjúkat készíteni… – Várom, hogy segítsen, segítsen biztonságosabb vizekre evezni, hogy végre elmozdulhassunk arról a pontról, ahol veszekedni kezdtünk.

Helyrehozzuk, ugye? Azt hiszem, ezt kérdezi esdeklő tekintetem.

Luke habozik, igaz, csak egy másodpercig, én pedig lélegzet-visszafojtva, reménykedve várom, mit felel.

Végül összevonja a szemöldökét.

– Nem akarok többé a munkádról hallani, Rose. Unom, hogy folyton azzal jössz, a munkád miatt nem lehet gyerekünk.

Már megint. Csak így, egyenest a közepébe, kertelés nélkül. A probléma, amit nem tudunk megoldani.

A szándékom, hogy helyrehozzuk, ami félresiklott, egy pillanat alatt semmivé foszlik.

– Nem csak a munkám miatt nem akarok gyereket, jól tudod. Azért nem akarok gyereket, mert sosem akartam, és jogom van hozzá, hogy ne akarjak! Luke, az ég szerelmére, mi rossz van abban, hogy szeretem a munkámat? Mi bajod van azzal, hogy nekem ez a legfontosabb? Mi bajod van velem?

– Hogy mi rossz van abban, hogy a tudományos karrieredet többre becsülöd, mint a gyerekedet? Persze ha lenne egyáltalán gyerekünk! A gyerek csak másodlagos, igaz? Nem is tudom, miért hiszem azt, hogy másképp is lehet gondolkodni erről.

– Miért, te talán nem vagy oda a fényképezésért? Abban persze semmi furcsa sincs, hogy a megszállottja vagy a munkádnak, hiszen férfi vagy.

Luke a halántékára szorítja a kezét, a könyöke éles szögben kifelé fordul.

– Ne told ezt az ócska feminista dumát! Nem bírom hallani.

– Te meg ne told a szüleid dumáját!

Leengedi a kezét, ökölbe szorítja.

– Rendben. Amúgy is unom már, hogy folyton meg kell védenem téged előttük.

A fogamat csikorgatom.

Luke szülei nem akarták, hogy összeházasodjunk. Másféle lányt képzeltek el a fiuknak, olyat, aki mindent felad azért, hogy anya lehessen. Olyasvalakit, akinek fontosabb a gyerek, mint a karrierje. Luke egyfolytában harcol a szüleivel miattam, ami azzal jár, hogy mi ketten is egyfolytában küzdünk egymással.

Tavaly, amikor megtudtam, hogy megkaptam a kinevezésemet, felhívtam Luke-ot az irodámból. Majd kiugrott a bőréből örömében, azt tervezgette, hogyan ünnepeljük meg a sikert, hova megyünk vacsorázni. Ám amikor hazaérve beléptem az ajtón, hallottam, hogy Luke éppen az apjával beszél telefonon. Nem vette észre, hogy benyitottam.

– Igen, apa, tudom, tudom – mondta éppen –, de Rose…

Mozdulatlanná dermedtem, a bejárati ajtó résnyire nyitva maradt mögöttem. Megfogtam, nehogy becsapódjon; hallani akartam, hogyan beszél rólam Luke, amikor azt hiszi, nem hallom.

– Igen, tudom, de szerintem majd alakul a dolog. Ha egyszer megszületik a gyerek, minden rendbe jön.

Hosszú szünet következett.

Szúrást éreztem a mellkasomban, mintha szíven döftek volna. Jó, hogy nem volt a kezem ügyében pohár vagy tányér, mert biztosan a földhöz vágom. Nem sokon múlt, hogy sikítva a szobába rontsak.

Végül ismét megszólalt Luke.

– Tudom, te úgy hiszed, hogy mindig a munkája lesz az első a számára, de szerintem a gyerek megváltoztatná a hozzáállását. – Szünet. – Tudom, hogy nem értesz egyet, de szeretnék még esélyt adni neki. – Szünet. – Apa, Rose-nak elege van abból, hogy folyton erről beszélünk. – Újabb szünet, aztán keserű sóhaj tör fel Luke melléből, ingerülten felcsattan: – Apa, hagyd ezt, kérlek!

Az egyik könyv kifordult degeszre tömött táskámból, és hangos puffanással földet ér.

– Rose! – kiáltott Luke. – Te vagy az?

Erre jó hangosan becsuktam az ajtót magam mögött, mintha akkor léptem volna be a lakásba.

– Igen, megjöttem! Mehetünk koktélozni!

– Mennem kell, apa – mondta Luke. Mire beléptem a nappaliba, már letette, a telefon előtte hevert az asztalon.

Fürkészőn nézett rám.

Én is hasonló pillantással méregethettem, mert elvörösödött.

– Szia. – Mosolyt erőltettem az arcomra, próbáltam felidézni magamban azt az örömteli izgalmat, amelyet egész délután éreztem, mióta megtudtam a hírt. Szerettem volna, ha visszatér az az érzés. De becsapva éreztem magam. Az a néhány másodperc, amikor kihallgattam Luke beszélgetését az apjával, mindent elrontott.

– Mennyit hallottál ebből a beszélgetésből? – kérdezte Luke.

Arcomról lehervadt az erőltetett mosoly.

– Eleget. Túl sokat is.

– És mit gondolsz róla?

A székre tettem a táskámat.

– Ne csináld ezt velem, Luke. Tudom, miről beszéltetek.

– Hadd halljam!

– Ez sem volt más, mint az összes többi beszélgetés, amit a szüleiddel folytatni szoktál. Rossz, önfejű nő vagyok, amiért nem akarok gyereket, és sosem leszek más.

– Ilyesmiről szó sem volt.

– Hát persze hogy nem. Azt mindenesetre hallottam, hogy a férjemnek esze ágában sem volt kiállni mellettem, és megmondani a szüleinek, hogy akadjanak már le a házasságunkról, és ne ekézzék tovább a feleségedet!

– Igenis megvédtelek.

– Ó, hogyne! De egyáltalán miért kell megvédened? Mi köze a szüleidnek a házasságunkhoz? Nem az ő dolguk!

– Én a legjobbat akarom, Rose. Tudod, mennyire szeretnek bennünket. Különben is: ők a szüleim, és én is szeretem őket!

– Én is jót akarok. A feleséged vagyok, és én is szeretlek téged! – Lerántottam a sálat a nyakamból, az asztalra dobtam.

Luke mélyet sóhajtott.

– Én is szeretlek, ugye, tudod?

Tűsarkú cipőm hangos koppanással ütődött a padlónak, ahogy lerúgtam a lábamról.

– Azt mondtad, hogy meggondoltam magam a gyerek dolgában.

Luke kezébe vette a sálat, és hajtogatni kezdte a vékony anyagot. Tőle kaptam tavaly, a kedvencem volt.

– Csak le akartam rázni őket – mondta halkan, és felém nyújtotta a sálat.

Nem vettem el. Mozdulatlanul néztem.

– Rose, kérlek – folytatta Luke. – Ne csináljuk ezt, éppen ma este! Ünnepelnünk kellene, hiszen nagyszerű teljesítményt értél el. Gyere, menjünk!

Úgy éreztem, mintha a testem kővé vált volna, keménnyé és merevvé, a végtagjaim, az arcom, a tekintetem, minden sejtem, csak álltam, és ahogy a férjemet néztem, valami gyűlöletféle érzés vett erőt rajtam. Talán valóban gyűlölet volt. A gyűlölet első, utálatos magvai. Magvak, amelyek ha kikelnek, indákként fonják be az életünket, míg meg nem fojtanak mindent.

– Valahogy nincs már kedvem ünnepelni, Luke.

– Ne légy már ilyen!

– Milyen? Ilyen rossz asszony? Akivel ennyi baj van? Aki ennyire problémás?

Egyre hangosabban, egyre dühösebben beszéltem, az utolsó kérdés szinte sikításként hangzott. És már nem is akartam semmi mást, csak ott állni és kiabálni. Dühösen ordítani, hogy megszabaduljak attól az érzéstől, amely börtönné változtatta az életemet. Ki akartam lökni magamból, elűzni egyszer és mindenkorra. Mégsem tettem.

Ehelyett kivágtattam a szobából, mint egy durcás gyerek, csapkodtam az ajtókat, vadul rángattam a ruhásszekrény fiókjait, miközben felvettem a melegítőmet meg a ronda, vastag zoknit, ami úgy néz ki, mint valami mamusz.

Gratulálok, Rose, pufogtam.

– Elképesztő – töri meg a csendet Luke. – Elképesztően viselkedsz.

Figyelem, ahogy a hálószoba felé elmegy mellettem, hallgatom a léptei neszét, amint átvág a nappalin, meztelen talpának surrogását, ahogy a hajópadlón lépked. Hallgatom, amint az előszobában kinyitja a szekrényt. Ahogy visszafelé jön, halk nyikorgás kíséri lépteit. A bőrönd apró kerekei.

Másodszor is elhalad mellettem, vonszolja maga mögött a bőröndöt, a legnagyobbat, amink van, akkora bőrönd, hogy egy hulla is kényelmesen elférne benne, ahogy azt viccesen mondogattuk. Megáll a komód előtt, amelyben szépen összehajtogatva a ruháit tartja, és amely annyira más, mint az én szekrényem, ahonnan pizsamanadrágok és melltartók, szatén- és selyemholmik kusza egyvelege kandikál elő gombócba gyűrve. Luke az ágyra fekteti a bőröndöt, a cipzár zizzenése hallatszik, amit súrlódó nesz és tompa puffanás követ, amikor kihúzza a fiókot. A kéz, amelynek az érintését valaha, régen, annyira szerettem, most pólókat, farmerokat és alsónadrágokat halmoz a nyitott bőröndbe. A másik fiókot is kiüríti, aztán a harmadikat is, zoknit, további alsónadrágokat keres, aztán az ingekkel, pulóverekkel teli gardróbszekrény következik, míg meg nem telik a bőrönd, és egyetlen ruhadarab sem fér már bele, egyetlen darab Luke sem fér bele. Mindent elvisz, amit elbír.

Rám se pillant.

Tekintetem a fényképemre siklik, amely ott áll Luke éjjeliszekrényén. Hátravetett fejjel, nyitott szájjal kacagok a képen. Vastag, szürke pulóveremen, sötét hajamon hópelyhek szikráznak – a felvételt megelőző pillanatban Luke éppen megkínált egy jókora hógolyóval. Az eljegyzésünk napján készítette ezt a képet. Ez a kedvenc fotója rólam.

Most rá se néz, hozzá sem nyúl.

A másik kép jut eszembe, amelyet rólam, rólunk készített, és arra gondolok, mennyire megváltoztatott: én, aki világéletemben utáltam, ha fotóznak, a végén már élveztem a dolgot. Eszembe jut az első alkalom, amikor lefényképezett: az eredetileg félórásra tervezett fotózásból egy egész nap lett, amit együtt töltöttünk, abból az egy napból egy egész élet. A harag, a felháborodás lassan elpárolog belőlem.

A diplomaosztóra különleges ajándékot szerettem volna adni a szüleimnek, olyasmit, amit fel tudnak akasztani a falra, nézegethetik, és beszélhetnek arról, hogy a lányuk megszerezte a doktorátust. Azért esett éppen Luke-ra a választásom, mert olcsón dolgozott, és közel volt a műterme a lakásomhoz. Miközben fényképezett, végig beszélgettünk. Mindent elkövetett, hogy megszabadítson a lámpaláztól, amit a kamera közelsége keltett bennem, és végül rávett, hogy megmondjam, valójában miért kezdtem sírni a fotózás alatt.

Úgyhogy elmondtam neki.

Elmeséltem, hogy amikor a doktori védés után a szüleim kezébe adtam a disszertációm bekötött példányát, hosszan, szótlanul meredtek a borítón olvasható címre. Aztán anyám megszólalt, és azt mondta, amit kellett: „Nahát, Rose, gratulálok ehhez a szép eredményhez! Most már doktor is van a családban!” Ám a hangjában ott bujkált valami bizonytalanság, mint aki nem érti, miféle doktor is vagyok én. Valóban, a szüleim nemigen értették, miért akarom olyan nagyon azt a PhD-t, amikor elég lett volna az alapszakos diploma is, különösen, hogy apámnak, aki ácsként dolgozott, még ennek megszerzésére sem volt módja. Bár közel álltunk egymáshoz a szüleimmel, és rendszeresen találkoztunk, és mindenféléről sokat beszélgettünk, a továbbtanulásról, az egyetemről ritkán esett szó köztünk. Akárhányszor előhozakodtam a tanulmányaimmal, eleinte figyelmesen hallgattak, különösen anyám, de aztán elkalandozott a figyelme, és valami olyasmit mondott, hogy „a felét sem értem annak, amit mondasz, Rose”. Ilyenkor mindig valami szégyenkezést láttam az arcán. Elmondtam Luke-nak, hogy mennyire szeretem a szüleimet, ők is engem, és hogy mennyire szerettem volna, ha közös nevezőn vagyunk ebben a kérdésben, amely elválaszthatatlan attól, aki vagyok, ám ezen a téren mindig bizonytalanságot tapasztaltam. Ezért mentem a fényképészműterembe: azt gondoltam, egy jól sikerült felvétellel talán áthidalhatom a köztünk tátongó szakadékot.

– Van egy ötletem – mondta Luke, amikor a történetem végére értem.

Fogta a doktori taláromat, és vállfára téve beakasztotta a szekrénybe. A süveget a székre rakta, és megkért, hogy vigyem el az egyetemre, ahova jártam.

– Jó – egyeztem bele. Miért is ne?

Kellemes délután volt, bár az idő nem volt a legjobb, inkább kissé hűvös és borongós, de legalább nem esett. Luke azt mondta, a felhőkön átszűrődő fény sokkal kedvezőbb a fotózáshoz, mint a ragyogó napsütés. De mire megérkeztünk a campusra, már valahogy furának tűnt az ötlet, hogy körülvezessem a területen.

– Szeretném, ha mindent megmutatnál – biztatott. – Minden tantermet, a kedvenc helyedet a könyvtárban, a kedvenc padodat az udvaron, a termet, ahol megvédted a disszertációdat. Szeretném végigjárni a Rose-féle nagy túrát, miközben elmeséli, hogy miért szeretett annyira ide járni.

Minél tovább voltunk ott, és minél többet beszélgettünk, annál kevésbé zavart, hogy Luke fényképez. Órákig tartott, mire végigjártuk az épületet; észre sem vettük, hogy ránk esteledett. Ragaszkodtam hozzá, hogy együtt vacsorázzunk.

Ma is megvannak a képek, amiket akkor készített: portré rólam, amint a tanszék folyosóján lépkedek, ahogy csillogó szemmel nézem a könyvespolcokat, amelyeken a kari évkönyvek sorakoznak; a mellemhez szorítom a bekötött disszertációmat, abban a teremben, ahol megvédtem; a szociológiai tárgyú könyvek közt böngészem a könyvtárban, a kedvenc tanáraimmal beszélgetek, vagy boldogan mosolygok a konzulensem társaságában. Csupa vidám, eleven jelenet, olyan, amilyen én vagyok. Alig hittem a szememnek, amikor megláttam őket, olyannyira magamra ismertem bennük. Luke albumba gyűjtötte a legjobbakat, a fedőlapjára pedig ráírta: Szüleimnek, Rose Napolitano, PhD.

Anyám és apám a kanapén ülve lapozgatta az albumot. Minden egyes felvételről kifaggattak, én pedig mindenről részletesen beszámoltam.

– Édesem, nekem ez a kedvencem – mondta apám arra a képre mutatva, amelyen a dékán mellett álltam. – Ezt talán be is keretezném, kiakasztanánk a nappaliban.

Másodszor is elvittem Luke-ot vacsorázni, köszönetképpen, amiért oly sokat dolgozott azon, hogy különleges ajándékot adhassak a szüleimnek, amely segít megértetni velük, ki lett a lányukból. És igen, azért is hívtam ismét vacsorázni, mert szerettem volna újra látni. Amikor elmeséltem, mennyire tetszett a szüleimnek az album, hogy mennyire érdekelte őket minden, Luke bólintott.

– Sosem voltam oda a portréfotózásért – mondta. – Szerintem azok a legjobb fotók, amelyeken mindenki önmagát adja. Márpedig te leginkább az egyetemen vagy önmagad, Rose.

Ránéztem. És már tudtam, hogy szeretem.

Luke az utolsó farmernadrágját is elhelyezte a ruhakupac tetején, aztán behúzta a cipzárt.

– Hova mész? – nyögöm ki végül. A szavak szinte karcolják kiszáradt torkomat. Görnyedten, előreejtett vállal, fejemet leszegve állok az ajtóban.

Luke a bőröndre mered, a fényes, sötétkék anyagra tapad a szeme.

– Nem bírom tovább, Rose. Egyszerűen nem bírom.

– Mit nem bírsz?

– Képtelen vagyok tovább csinálni… veled élni.

Hirtelen kihúzom magam, a térdemet, a vállamat, a hátamat, megfeszítem a könyökömet, a csuklómat, az ujjaimat.

– Elhagysz egy doboz vitamin miatt?

Felém fordul, összehúzott szemmel néz rám. Sokszor láttam ezt a pillantást az utóbbi év során. Ezt az önmaga igazától eltelt, elszánt pillantást, amelyben ott tükröződött a tragikus felismerés: olyan nőt vett feleségül, aki mindenáron ki akar bújni a gyermekvállalás alól.

Az ár, már látom, amit fizetnem kell, ő maga.

– Nem. Azért hagylak el, mert én szeretnék gyereket, te meg nem, és nem tudom, hogyan tudnánk így együtt élni.

– Pedig valaha megértettük egymást – mondom. Tompán kong a hangom. – Valaha megértettél.

Luke nagyot nyel. Aztán alig észrevehetően bólint.

Lerántja az ágy tetejéről a bőröndöt, hangos puffanással a padlóra állítja. Megmarkolja a fogóját, megbillenti, és halk nyikorgástól kísérve kivonul vele a hálószobából.

Megyek utána, pontosabban lebegek, nem is tudom, mintha a testem és a tudatom elvált volna egymástól. De mozgok, ezt tudom. Mozgok, olyan ütemben, ahogy Luke, követem a nappalin át, végig a hosszú konyhasziget mellett, amit két éve építtettünk, mivel szeretek főzni, és több helyre volt szükségem az aprításhoz és kavargatáshoz.

Már az előszobában jár, a bejárati ajtó felé lépked. Belelép a cipőjébe, éles csattanással nyílik a zár, ahogy elfordítja benne a kulcsot.

– Viszlát, Rose – mondja, és hátat fordít, hosszú ujjú ingének világoskékje, mint a megadást jelző zászló, tudatja, hogy vége. A csata véget ért.

– Hova mész? – kérdezem újra.

– Nem érdekes – csak ennyit felel.

Nézem, ahogy Luke kilép a lakásunk ajtaján, amely egy pillanattal később becsukódik mögötte. Hallom a kilincs kattanását, a lift zúgását, ahogy felfelé jön, nyílik a liftajtó, Luke belép, aztán zümmögve lefelé indul. Utána csak a végeérhetetlen csend következik. Se lépések, se liftzúgás, nem hallani a bőrönd kerekeit sem, amint az előcsarnok kövén nyikorognak. Ez a magány csendje: a csend, amely akkor telepszik rád, ha elhagy a férjed. Ez a csend vár arra, aki nem szül gyereket, aki elutasítja az anyaságot. Eljövendő életem ebben a némaságban telik majd. Kell némi idő, míg megszokom.