Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

MÁSODIK RÉSZ

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

HARMADIK RÉSZ

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

NEGYEDIK RÉSZ

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Utóirat

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Wilkie Collins

A KÍSÉRTETES PALOTA
REGÉNY A MAI VELENCE TITKAIBÓL

fordította:
Huszár Imre

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-474-340-8 EPUB

ISBN 978-963-474-341-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

a mű eredeti címe:
The Haunted Hotel

első kiadás: 1878
első magyar kiadás: 1879

a borító a Jeannette elsüllyedése
című metszet részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

Doktor Wybrow, londoni orvos hírneve 1860-ban érte el tetőpontját. Hiteles forrásból keletkezett azon hír, hogy oly nagy jövedelme van évenkint, milyent az orvosi tudomány gyakorlata csak ritka esetekben biztosit.

A londoni évad vége felé egy délután, az orvos, ki éppen akkor végezte el villás reggelijét, dolgozó szobájában ült, előtte roppant hosszú névsorával azon betegeknek, kiket még az nap meg kellett látogatnia, midőn inasa jelenté, hogy egy hölgy óhajt vele beszélni.

- Ki az? - kérdezte az orvos. - Idegen?

- Idegen, uram.

- A rendelési órákon kívül nem fogadok el idegeneket. Mondja meg neki a rendelési órákat és azzal küldje el.

- Már megmondtam, uram.

- Nos?

- Nem akar távozni.

- Nem akar távozni?

Az orvos mosolyogva ismétlé e szókat. Doktor Wybrow humorista volt a maga nemében, és volt e helyzetben valami, a mi őt mulattatá.

- Nem mondta meg a nevét az a makacs hölgy? - kérdezte.

- Nem uram. Nem akart nevet mondani - azt állítja, hogy csak öt percre akarja önt feltartóztatni és az ügy sokkal fontosabb, hogysem holnapig lehetne vele várni. Az elfogadó teremben van és valóban nem tudom, hogyan távolítsam el őt onnét.

Wybrow orvos egy pillanatig gondolkozott. Nőismerete (orvosi szempontból beszélve) harminc évet meghaladó érett tapasztaláson alapult; találkozott minden válfajhoz tartozó nővel - főleg olyanokkal, kik nem ismerik az idő értékét és soha se haboznak nemük kiváltságaival takarózni. Az órára pillantván látta, hogy nemsokára meg kell kezdenie látogatásait betegeinél, kik saját házukban vagy ágyukban vártak reá. Rögtön elhatározta tehát magát az egyetlen bölcs menekülési módra, mely ilyetén körülmények közt lehető volt. Más szókkal elhatározta, hogy megszökik.

- A kapu előtt áll a kocsi?

- Ott, uram.

- Nagyon jól van. Nyissa ki a főajtót zaj nélkül és hagyja a hölgyet szép csöndesen az elfogadó teremben. Ha megunta a várakozást, akkor megmondhatja neki, hogy már régóta elmentem hazulról. Ha azt kérdezné, hogy mikor várnak haza, mondja, hogy a klubban ebédelek és az estét a színházban töltöm. Most hát előre Tamás, és csöndesen. Ha a csizmái véletlenül nyikorognak, akkor veszve vagyok.

Ezzel halkan kiment az előcsarnokba, az inas pedig lábujjhegyen követte.

Vajon gyanakodott-e reá az elfogadóteremben várakozó hölgy? vagy Tamás csizmái nyikorogtak-e? avagy a hölgy bírt rendkívül éles hallérzékkel? Bármiképp volt is, tény az, hogy azon percben, midőn az orvos az elfogadó terem mellett elhaladt, az ajtó kinyílt, a hölgy megjelent és Dr. Wybrow karjára tette a kezét.

- Kérem uram, ne távozzék, mielőtt velem beszélt volna.

Kiejtése idegenszerű, hangja halk és szilárd volt, ujjai gyöngéden, de elszántan tapadtak az orvos karjára.

Se szavainak, se mozdulatának nem volt azon hatása, hogy az orvost hajlandóvá tegyék kérésének teljesitésére. Azon hatást, mely őt útjában megállította, az ismeretlen nő arcának kifejezése idézte elő. Ama meglepő ellentét, mely e nő arcának halálsápadtsága és nagy fekete szemeinek életteljes ragyogása és érces fénye közt létezett, a szó szoros értelmében megigézte az orvost.

A hölgy feketébe volt öltözve, kifogástalan ízléssel; termete valamivel meghaladta a közepest, ép úgy kora is, mely harmincegy-harminckét éves lehetett, orra, szája, álla azon finom metszetet árulá el, mely gyakrabban található a külföldi nőknél, mint az angol hölgyeknél. Kérdésen kívül csinos nő volt, - ide nem számítva kísérteties halványságát és a gyöngédség teljes hiányát szemeinek kifejezésében, mely azonban kevésbé volt szembeszökő.

A meglepetés első felindulásán kívül, a hivatásszerű kíváncsiság eredményének tulajdoníthatjuk azon érzést, melyet az orvosban ébresztett. Nem tartotta lehetetlennek, hogy ezen eset valami egészen új dolog lesz gyakorlati pályájának tapasztalataiban.

- Legalább ilyennek látszik - gondolá magában, - érdemes kissé közelebbről megvizsgálni.

A nő észrevette, hogy mindenesetre benyomást tett reá és elbocsátá karját.

- Ön már sok szerencsétlen nőt nyugtatott meg, - mondta. - Nyugtasson meg ma is egyet.

S ezzel a nélkül, hogy a feleletre várt volna, visszament a szobába.

Az orvos utána ment és becsukta az ajtót. Leültette őt egy karszékre az ablakkal szemközt.

E nyári délután még a londoni nap is verőfényes volt. A világosság ragyogó sugarakban ömlött reá. Szemei bátran néztek bele, mint a sas acélmerevségű pillantása. Arcának halálhalványsága még ijesztőbben fehér volt, mint valaha. Az orvos évek hosszú sora után, most érezte először sebesebben verni ütereit, egy beteg oldalán.

Miután a nő lekötötte az orvos figyelmét, úgy látszott - a mi nagyon sajátszerű volt - mintha semmi mondani valója se volna. Látszólag teljes érzéketlenség vett erőt ezen elszánt nőn. Az orvos kénytelen lévén először szólni, azon szokott közönyös kérdésen kezdé, hogy miben lehet szolgálatára?

E hang mintegy felébreszteni látszott a nőt. Folyvást a világosságba nézvén, gyorsan felelé:

- Egy kínos kérdést kell önhöz intéznem.

- Halljuk.

Az idegen nő szemei az ablakról gyorsan az orvos arcára irányultak. Az izgatottság minden külső látszata nélkül e rendkívüli szókba foglalta a „kínos kérdést:”

- Szeretném tudni, nem kell-e attól félnem, hogy megőrülök?

Némely embert mulattatott, másokat megijesztett volna e kérdés. Wybrow úr csak némi csalódást érzett. Hát ez volt-e azon ritka eset, melyet várt, elhamarkodva ítélvén a külszín után? Vajon új betege csak egy hipochondriában szenvedő nő volt-e, kinek egyedüli betegsége elrontott gyomor és egyedüli szerencsétlensége, elmebeli gyöngeség?

- Miért jön hozzám? - kérdé éles hangon. - Miért nem megy oly orvoshoz, kinek különlegessége az elmebetegek gyógyítása?

Az idegen nő azonnal készen volt a felelettel.

- Épen azért nem megyek ilyen orvoshoz, úgymond, mert ez a különlegessége. Ezen orvosoknak azon szerencsétlen szokásuk van, hogy mindenkit az önmaguk által alkotott törvények és szabályok szerint ítélnek meg. Azért jövök önhöz, mert az én esetem kívül áll mindenféle törvényen és szabályon, és mert ön arról híres, hogy fel tudja fedezni a betegségek titkait. Meg van elégedve e válasszal?

Wybrow orvos teljesen meg volt elégedve, első gondolata csakugyan helyes volt. Ezenkívül úgy látszott, hogy az idegen nő teljesen ismerte állását és körülményeit. Azon képessége emelte őt fel a vagyonosságnak és hírnévnek [többi pályatársai által meg sem közelitett] tetőpontjára, hogy fel tudta fedezni a legmélyebben elrejtett betegségeket is.

- Szolgálatára állok - viszonzá, kisértsük meg kitalálni, az ön bajának kútforrását.

Ezzel a szokásos orvosi kérdéseket intézte a beteghez, melyekre gyors és világos választ nyert. Csakhogy e feleletekből nem tudhatott ki egyebet, mint hogy az ismeretlen hölgy testileg és szellemileg teljesen egészséges. Wybrow úr nem érte be a kérdésekkel, hanem gondosan megvizsgálta az élet főszerveit. Se keze, se hallérzéke nem bírt felfedezni semmiféle hibát. Azon bámulatos türelemmel és lelkiismeretességgel, mely őt tanuló korától fogva kitüntette, próbát próbára halmozott. Az eredmény mindig ugyanaz maradt. Nemcsak hogy semmi nyoma nem volt az elmebetegségnek, de még az idegrendszer legcsekélyebb megzavarását sem észlelte.

- Nem találok semmiféle bajt se, - mondá végre. - Még arcának rendkívüli halványságát se tudom magamnak megfejteni. Ön teljesen meglepett engem.

- Halványságom nem tartozik ide, - viszonzá a nő kissé türelmetlenül. - Fiatal koromban csak nagy nehezen menekültem a mérgezés általi haláltól. Azóta mindig ily sápadt vagyok és arcbőröm oly finom, hogy a festék rút szemölcsöket idéz elő rajta. De ennek semmi köze előbbi kérdésemhez. Határozott véleményt vártam öntől. Bíztam önben, és ön csalódást készített számomra.

E szók után feje lehanyatlott mellére.

- És igy vége ennek is! - suttogá aztán keserű hangon.

Az orvos rokonszenve meg volt hatva. Vagy talán helyesebben mondhatjuk, hogy kissé sértve érzé tudományos büszkeségét.

- Még minden jól végződhetik, viszonzá; ha ön segítségemre lesz.

A nő ismét szikrázó szemekkel tekintett reá.

- Szóljon nyíltan, - mondá. - Hogyan segíthetek önnek?

- Őszintén szólva asszonyom, ön úgy jön ide hozzám, mint egy élő rejtély, és azt akarja, hogy tudományom találja ki a megoldást minden segítség nélkül. Az orvosi tudomány sokat tehet, de nem mindent. Annyi bizonyos, hogy történni kellett valaminek, ami semmi összefüggésben sincs az ön testi egészségével, de mégis rendkívüli aggodalomba ejti önt, saját személyét illetőleg, különben bizonyára nem jött volna ide, tőlem tanácsot kérni.

A nő összekulcsolta kezeit.

- Igaz! - kiáltá mohón. - Ismét bízni kezdek önben.

- Nagyon jól van. Azt nem várhatja tőlem, hogy kitaláljam az erkölcsi okot, mely önt megijesztette. Annyit határozottan mondhatok, hogy nincs fizikai ok az aggodalomra; de ennél többet nem tehetek, hacsak ön meg nem tisztel teljes bizalmával.

A nő felkelt s végigment a szobán.

- Jól van, beszélni fogok, - mondá végre. - De előre is kijelentem, hogy nem fogok neveket említeni.

- Erre semmi szükség nincs. Engem csupán a tények érdekelnek.

- A tények semmit sem magyaráznak meg, - viszonzá az idegen hölgy. - Csupán saját benyomásaimat kell elmondanom - és könnyen meglehet, hogy ön ezek hallatára engem képzelődő bolondnak fog tartani. De mindegy. Minden lehetőt elkövetek, hogy önt kielégítsem - és a tényeken kezdem, melyeket hallani akart. De előre is biztosíthatom, hogy azokkal nem sokra megy.

Ezzel újra leült és - lehető legegyszerűbb szavakkal mondá el a legsajátszerűbb és legborzasztóbb vallomást, melyet az orvos valaha hallott.

Második fejezet

- Az egyik tény az, hogy özvegy vagyok, - mondá az ismeretlen nő; - a másik tény az, hogy ismét férjhez fogok menni.

Itt elhallgatott és elmosolyodott valamely gondolatra, mely éppen eszébe jutott. Wybrow orvost e mosoly kellemetlenül érinté - mert volt abban valami nagyon szomorú és egyszersmind kegyetlen kifejezés. Lassan fakadt, de hirtelen enyészett el. Az orvos tűnődni kezdett, vajon bölcs dolog volt-é megengedni, hogy az első benyomás hatása erőt vegyen rajta. Lelke bizonyos gyöngéd és bánatos sóvárgást érzett a reá várakozó közönséges betegek és könnyen felfedezhető betegségek után.

A hölgy tovább folytatá:

- Jövendőbeli házasságom egy némileg kellemetlen körülménnyel van kapcsolatban. Azon férfi, kinek nejévé leszek, más nő jegyese volt, mielőtt külföldön velem megismerkedett. Megjegyzendő, hogy azon hölgy vérszerinti rokona - unokatestvére volt. Én ártatlanul fosztám meg e nőt kedvesétől és jövőjének reményeit megsemmisítettem. Ártatlanul, mondom - mert leendő férjem semmit se szólt e viszonyról s csak akkor fedezte fel azt, mikor kezemet már odaígértem neki. Midőn újra találkoztunk Angolországban és kétségkívül attól lehetett tartania, hogy az egész dolog tudomásomra jut - bevallotta az egészet. Én természetesen nagyon fel voltam indulva. De ő készen állt a mentséggel és ama nő sajátkezű levelét mutatta fel, melyben felmenti őt az adott szó alól. Sohasem olvastam nemesebb, nagylelkűbb sorokat, - sirtam miattuk, én, kinek szemébe nem jön könny a saját szomorúságom miatt. Ha a levél legcsekélyebb reményt engedett volna arra nézve, hogy elhagyott jegyese megbocsáthat neki, határozottan elutasítottam volna őt. De a harag és szemrehányás nélküli szilárdság, mely benne ki volt fejezve és mely még őszinte szerencsekívánatokat is tartalmazott - végkép kizárt minden reményt. A férfi szánalmamra és szerelmére hivatkozott. Ön ismeri a nőket. Az én szívem is elérzékenyült. Igy szóltam hozzá: Jól van tehát: igen! Egy hét múlva (még most is remegek, ha reá gondolok) egy hét múlva egybekelünk.

Csakugyan reszketett - kénytelen volt szünetelni, hogy lecsillapulhasson, mielőtt elbeszélését folytathatta volna. Az orvos, a ki még több tényt akart hallani, attól félt, hogy egy hosszú történetet lesz kénytelen végig hallgatni.

- Bocsásson meg, ha figyelmeztetem önt, hogy betegek várnak reám, - mondá. - Minél hamarább eljuthat ön a fődologra, annál jobb lesz reám s betegeimre nézve.

A sajátszerű - szomorú és egyszersmind kegyetlen mosoly - újra megjelent az ismeretlen nő ajkai körül.

- Minden szó, melyet eddig mondtam, a fődologra tartozik, - viszonzá. - Erről ön egy perc múlva meg fog győződni.

Tovább folytatá elbeszélését:

- Tegnap - nem kell önnek attól félnie, hogy a történet hosszú lesz - tegnap egy ismerős családhoz voltam meghíva villás reggelire. Egy hölgy, kit életemben soha se láttam, későn érkezett; már mindnyájan felkeltünk az asztaltól és átmentünk a szalonba. Véletlenül mellettem foglalt helyet és bemutattak bennünket egymásnak. Én ismertem őt névről, valamint ő is engem. Ugyanazon nő volt, kitől elraboltam jegyesét és a ki ama nemes levelet írta. Most figyeljen reám. Ön türelmetlen volt azért, mivel nem voltam képes önben érdekeltséget ébreszteni azzal, a mit az imént mondtam. Azért beszéltem el mindent, hogy önt meggyőzzem arról, hogy én részemről legcsekélyebb ellenséges indulatot sem éreztem e nő ellen; sőt bámultam őt, élénk részvéttel viseltettem iránta - e részben semmiféle szemrehányást se tehettem magamnak. Ez nagyon fontos körülmény, amint ön azonnal látni fogja. Okom van meggyőződve lenni arról is, hogy ő mindenről teljesen és a valóságnak megfelelőleg volt értesítve és tudta, hogy engem semmi jogos vád sem érhet. És most, miután ön is tudja mindezen szükséges előzményeket, magyarázza meg, ha lehet, miképp történt az, hogy midőn felkeltem és szemeim e nő szemeivel találkoztak, fagyos hidegség futott rajtam végig, tetőtől talpig, remegtem és megborzadtam és életemben legelőször éreztem, mi az a halálos félelem?

Az orvos végre érdeklődni kezdett.

- Volt valami különös e nő külsejében? - kérdé.

- Semmi, épen semmi! - felelé a nő hevesen. - Néhány szóval leírhatom őt: olyan volt, mint a legtöbb angol nő, hideg kifejezésű világoskék szemek, rózsapiros ajk, kimért udvarias modor, kedélyes száj, vastag áll és egyéb semmi.

- Volt talán valami arckifejezésében, a mi önt meglepte, midőn legelőször reá tekintett?

- Egyéb semmi, mint azon természetes kíváncsiság, melyet ama nő látása ébreszthetett benne, ki miatt őt kedvese elhagyta és talán némi meglepetés amiatt, hogy e nő nem bírt szebb és vonzóbb külsővel, de mindkét érzelem a legkifogástalanabb udvariasság szűk korlátai közt maradt és a mennyire képes voltam megítélni, csak néhány percig tartott. Azért mondom, hogy a „mennyire képes voltam megítélni,” mert a borzasztó izgatottság, melyet bennem ébresztett, megzavarta ítélőtehetségemet. Annyira megrémített, hogy ha képes lettem volna elmenni az ajtóig, okvetlenül kifutok a szobából. De még csak lábaimon se voltam képes megállni, hanem visszahanyatlottam a székre; a rémület erőt vett rajtam e nyugodt kék szemek láttára, melyek csupán a meglepetés kifejezésével néztek reám. Korántsem fejezi ki érzelmeimet, ha azt mondom, hogy szemei oly hatást tettek reám, mint egy kígyó tekintete. Lelkét éreztem bennük, mely az én lelkembe tekintett - úgyszólván megfeledkezve saját halandó voltáról. Elmondom önnek a benyomást, melyet reám tett, egész iszonyúságában és őrültségében! E nő (a nélkül, hogy ő maga tudná) arra van rendeltetve, hogy életem gonosz szelleme legyen. Ártatlan szemei a gonoszság oly csiráit fedezték fel lelkemben, melyekről magamnak se volt sejtelmem mindaddig, míg azokat tekintetének hatása alatt kifakadni érzém. Ha jövő életemben hibákat - sőt bűnöket fogok elkövetni - ő fog azokért bosszút állni és pedig, mint erősen hiszem, saját öntudatos akaratán kivül. Mindezt éreztem egy leírhatatlanul kínos percben és - kétségkívül arcom is visszatükrözte ezen érzést. A jószívű, nyájas teremtésben gyöngéd aggodalom támadt miattam. „Úgy hiszem, hogy e szobában nagyon meleg van, kérem rendelkezzék illatszeres üvegemmel.” Hallottam, amint e nyájas szókat mondá: egyébre nem emlékezem, elájultam. Mire ismét magamhoz tértem, az egész társaság elment, csupán a háziasszony maradt mellettem. Az első pillanatban semmit se tudtam neki mondani; a borzasztó benyomás, melyet önnek elmondani megkísérlettem, visszatért eszméletemmel együtt. Mihelyt képes voltam beszélni, megkértem őt, mondjon el mindent őszintén azon nőről, kit jegyesétől megfosztottam. Ön láthatja ebből, hogy némi halvány reményem volt azt hallani, hogy jelleme mégsem oly nemes, mint feltételeztem, hogy nagylelkű levele csak ügyes álszenteskedés eredménye volt – szóval, hogy titokban gyűlölt engem és elég ravasz volt ezt eltitkolni. Nem! háziasszonyom gyermekkora óta ismerte őt és oly szoros barátságban álltak együtt, mintha testvérek lettek volna, - tudta, hogy oly jó, oly ártatlan és annyira képtelen valakit gyűlölni, mint a legnagyobb szent, a ki valaha élt. Azon egyetlen reményem, hogy csupán gyakran tapasztalható közönséges elősejtelmet éreztem egy közönséges ellenséggel szemközt - e reményem végkép elenyészett. Még egy kísérletet tehettem és megtettem azt is. Elmentem a férfihoz, kinek oda ígértem kezemet. Könyörögtem neki, hogy mentsen fel adott szavam alól. Megtagadta. Kijelentettem, hogy megszakítom viszonyunkat. Megmutatta nővéreinek, fivéreinek, legkedvesebb barátjainak leveleit - melyekben ezek kérik és figyelmeztetik őt, hogy fontolja meg a dolgot, mielőtt engem nőül venne - és melyekben ismétlik azon gyalázatos rágalmazó híreket, melyeket felőlem Párisban, Bécsben és Londonban hallottak. „Ha ön vonakodik nőmmé lenni” - mondá aztán - „akkor ez által elismeri, hogy e hírek igazak - elismeri, hogy nem mer szembe szállni a társasággal, mint az én feleségem!” Mit felelhettem erre? Nem lehetett ellentmondanom; tökéletesen igaza volt: ha vonakodom, okvetlenül tönkre teszem jó hírnevemet. Beleegyeztem, hogy egybekeljünk a kitűzött napon - és eltávoztam. Azóta egy éj múlt el. Most itt vagyok, azon erős meggyőződéssel, hogy e nő végzetes befolyást fog gyakorolni életemre. Itt vagyok az egyetlen kérdéssel, az egyetlen ember előtt, ki arra feleletet képes adni. Utólszor kérdem, uram, mi vagyok én, egy démon-e, a ki megpillantotta a bosszuló angyalt, vagy csak egy szegény őrült nő, kit beteg elméjének káprázata ejtett rémületbe?

Wybrow orvos felkelt és el volt határozva véget vetni e párbeszédnek.

Mély és kínos benyomást gyakorolt reá amit hallott. Minél tovább hallgatta szavait, annál ellenállhatatlanabbul erőszakolta fel magát reá azon meggyőződés, hogy e nő gonosz. Hasztalan igyekezett rábeszélni magát, hogy talán inkább szánalomra méltó, betegesen érzékeny képzelme miatt; hogy érzi a gonoszság azon csiráit, melyek mindnyájunkban lappanganak és komolyan igyekszik megnyitni szívét jobb természete üdvös befolyásának. Az orvos hiába fáradott; mindezekből semmit se volt képes elhitetni magával. Bizonyos titkos ösztön azt súgta neki, oly érthetőn, mintha hangosan beszélt volna:

„Óvakodjál hitelt adni szavainak!”

- Már megmondtam önnek véleményemet, - mondá dr. Wybrow. - Nincs az orvosi tudomány által felfedezhető semmiféle jel, mely arra mutatna, hogy az ön elméje meg volna háborodva, vagy hogy a megháborodástól félni lehetne. A mi a velem közölt benyomásokat illeti, ezekről csak azt mondhatom, hogy nézetem szerint inkább papi mint orvosi tanácsot igényelnek. Egy dologról legyen meggyőződve: arról, hogy a mit e szobában mondott, örökké titok fog maradni. Vallomásai nálam biztos őrizet alatt vannak.

A nő bizonyos dacos elszántsággal hallgatta őt végig.

- Ennyi az egész? - kérdé.

- Ennyi, - felelé Wybrow.

A nő egy kis csomag bankjegyet tett le az asztalra.

- Köszönöm, uram, íme itt van a tiszteletdíja.

E szókkal felkelt. Fényes fekete szemei a kétségbeesés oly irtóztató kifejezésével tekintettek az ég felé, hogy az orvos félre forditá fejét, mert képtelen volt e látványt elviselni. Vére fellázadt, már csak azon gondolattól is, hogy valamit elfogadjon tőle, - nem csupán pénzt, de bármit, a mit e nő megérintett. A nélkül hogy reá tekintett volna, igy szólt:

- Vegye vissza; lemondok a tiszteletdíjról.

A nő nem figyelt e szókra, melyeket talán nem is hallott. Folyvást az ég felé tekintve, halk hangon igy szólt magában:

- Hadd jöjjön a minek jönnie kell... nem küzdök tovább. Alávetem magamat.

Fátyolát lebocsátá arcára, meghajtá magát az orvos előtt és távozott.

Wybrow orvos csöngetett és utána ment a tornácra. Midőn az inas becsukta utána az ajtót, az orvos lelkében hirtelen - hozzá teljesen méltatlan, de egyszersmind ellenállhatatlan kíváncsisági ösztön támadt. Elpirult, mint egy iskolás fiu és igy szólt inasához:

- Kisérje őt hazáig és tudja meg a nevét.

Az inas egy percig urára nézett, mintha kétségben lett volna az iránt, vajon jól hallott-e. Wybrow úr némán nézett reá. Az engedelmes inas tudta mit jelent e némaság - kalapját vette és kisietett az utcára.

Az orvos visszament dolgozó szobájába. Lelkét kellemetlen érzelmek ostromolták. Vajon-e nő gonoszsága nem fertőztette-e meg a házat és nem tapadt-e reá is valami e ragályból? Mily gonosz lélek vett erőt rajta, hogy ennyire lealacsonyította magát saját inasa szemeiben! Gyalázatos tettet követett el - egy becsületes embert, ki őt sok éven át híven szolgálta, kémszerepre használt fel! E gondolat annyira megdöbbentette őt, hogy ismét kiszaladt a tornácra és kinyitotta a főajtót. Az inas már eltűnt, nem hívhatta őt vissza. Csak egy menedéke volt az ellen, hogy önmagát ne kelljen megvetnie: - a munka. Kocsijába ült és sorra látogatta betegeit.

Ha a híres orvos képes leendett megingatni saját hírnevét, e délután bizonyára megtette volna. Sohasem volt ily szórakozott és mogorva a betegek ágya mellett. Máskor sohase halasztotta holnapra a rendelvény írást, vagy az orvosi vélemény-mondást, melyet ma kellett volna elvégeznie. A szokottnál korábban ment haza és nagyon elégedetlen volt magával.

Az inas visszatért. Wybrow úr szégyellte kérdést intézni hozzá. Az inas elmondta küldetésének eredményét, anélkül, hogy kérdést várt volna.

- A hölgy neve Narona grófné. Lakása...

Az orvos nem várta be, míg inasa az idegen nő lakását megmondta, hanem egy fejbólintással tudomásul vevén a név bejelentését, gyorsan bement dolgozó szobájába. A tiszteletdíj, melyet visszautasított, még most is ott feküdt az asztalon, az apró fehér borítékban. Betette egy nagyobb borítékba, lepecsételte és a legközelebbi rendőrállomáson levő „szegények perselye” címét írva reá, behívta inasát és meghagyta neki, hogy másnap reggel vigye el rendeltetése helyére.

Az inas kötelességéhez híven, nem mulasztá el a szokásos kérdést:

- Itthon fog ebédelni orvos úr?

Wybrow orvos egy percnyi habozás után igy felelt:

- Nem; a klubban fogok ebédelni.

Az ember összes erkölcsi tulajdonságai közül legmegvesztegethetőbb az, melyet „lelkiismeretnek” szoktak nevezni. Vannak lelki állapotok, melyekben a lelkiismeret a legszigorúbb bíró. Máskor ismét az ember a lehető legjobb viszonyban él lelkiismeretével, sőt egyik a másik bűntársává szegődik. Midőn Wybrow orvos másodszor eltávozott hazulról, még csak meg sem kisérlé eltagadni önmaga előtt, hogy a klubban való ebédelésének egyetlen célja meghallani: mit beszél a világ Narona grófnéról.

Harmadik fejezet

Volt idő, midőn azon férfiak, kik a pletyka élvezetére vágytak, a nők társaságát keresték fel. Most már okosabb lett a világ. Az ember, ha pletykát akar hallani, a klub dohányzó termébe megy.

Wybrow orvos szivarra gyújtott és körülnézett klubbeli tagtársai díszes koszorúján. A dohányzó terem nagyon népes volt, de a társalgás még nagyon akadozott. Az orvos egészen ártatlan arccal alkalmazta a kellő buzdító szert. Midőn felveté azon kérdést, vajon ismeri-é valaki Narona grófnét? szavait a meglepetés egyhangú felkiáltása követte. Az egész társaság egyetértett abban, hogy eddig még soha se vetett fel senki ily képtelen kérdést. Minden emberi lény, kinek a legcsekélyebb igénye van társadalmi állásra, okvetlenül ismeri Narona grófnét. A lehető legfeketébb színezetű európai hírnévvel bíró kalandornő - ez volt az általános vélemény a halvány arcú és tűz szemű nőről.

A részletekre áttérvén, a klub minden tagja egy-egy botrányos adattal járult a grófné élettörténetéhez. Mindenekelőtt kétségbe vonták, ha csakugyan dalmáciai születésű-é mint ő maga mondá. Kétségbe vonták, ha csakugyan egybekelt-é valaha azon gróffal, kinek állítólag özvegye volt. Kétségbe vonták, ha azon ember, ki őt utazásaiban kísérte (és ki Rivar bárónak és a grófné bátyjának mondta magát) csakugyan testvére volt-é. A közhír azt beszélte, hogy a bárót az európai szárazföld minden kártyabarlangjában ismerik. A hír azt suttogta, hogy állítólagos nővére csak alig menekült azon kellemetlenségtől, hogy Bécsben egy híres mérgezési perben, mint egyik főrészes szerepeljen; - hogy Milanoban, mint osztrák kém volt ismeretes, hogy párisi lakása, mint játékbarlang volt feljelentve a rendőrségnél - és hogy jelenlegi tartózkodása Angolországban e felfedezés természetes következménye. Csak egyetlen ember volt az egész társaságban, a ki pártját fogta a gyanúsított nőnek, és kijelenté, hogy jellemét kegyetlenül és igazságtalanul rágalmazták. De minthogy ezen úr ügyvéd volt, állításának legcsekélyebb értéket se tulajdonítottak és védelmét természetesen mindenki a hivatásával járó ellenmondási viszketegnek rótta fel. Gúnyosan kérdezték tőle, hogy mit tart azon körülményekről, melyek közt a grófné jegyet váltott, és az ügyvéd erre azon jellemző nyilatkozatot tette, hogy e körülményeket mindkét félre nézve csakis tiszteletreméltóknak - a grófné jegyesét pedig nagyon irigylendő embernek tartja.

Ezeknek megtörténte után az orvos a meglepetés még egy hangos kitörését idézte elő azon kérdésével, hogy ki hát azon orosz gentleman, kihez a grófné nőül fog menni?

A dohányzóteremben egybegyült barátai egyhangúlag elhatározták, hogy a híres orvos bizonyára most ébredt fel húsz évig tartó természetfeletti álomból. Hiába argumentált azzal, hogy hivatása annyira elfoglalja, hogy valóban nincs ideje és kedve a nagy világi pletykákra figyelni. Egy ember, a ki nem tudta, hogy Narona grófné Hamburgban pénzt vett kölcsön nem csekélyebb egyéniségtől, mint Montbarry lordtól és aztán reá bírta őt, hogy kezét megkérje - az ilyen ember nyilván azt se tudta, hogy ki az a Montbarry lord. A klub ifjabb tagjai, kiknek e tréfa nagyon tetszett, egy pincér által elhozatták az „angol peerek genealógiája” című munkát és az orvos kitanítása okáért hangosan felolvasták a nevezett lordra vonatkozó adatokat - megtoldván azokat saját felvilágositó észrevételeikkel.

„Westwick Herbert János; első Montbarry of Montbarry báró. Irlandi peer. Indiában tett kitűnő katonai szolgálataiért emeltetett a peeri méltóságra. Születési éve 1812. Most tehát - édes orvos - éppen hetvenéves. Nőtlen. A jövő héten fog megnősülni - édes doktor - és nőül veszi azon bájos özvegyet, kiről az imént beszéltünk. Valószínű örököse a lord öccse, István-Robert, ki a runigatei lelkész, tisztelendő Marden Silas legifjabb leányát, Ellát vette nőül, mely házasságból három leány származott. Ő lordságának ifjabb fivérei, Ferenc és Henrik, nőtlenek. Nővérei a következők: Lady Barville, Sir Barville Tivadar (baronet) neje és Anna néhai Norbury Péter özvegye. Tartsa jól eszében édes orvos, ő lordságának rokonait, a három Westwick testvért. Istvánt, Ferencet és Henriket, s továbbá Lady Annát és özvegy Norburynét. Az öt közül egy se lesz jelen az esküvőn és egy se fogja elmulasztani, mindent mozgásba tenni, hogy az egybekelést megakadályozza, hacsak a grófné erre legcsekélyebb alkalmat nyújt. Ha a család ezen ellenséges indulatú tagjaihoz még hozzáadjuk azon megsértett rokont, a ki e könyvben nincs megemlítve...

A terem több oldaláról hangzó tiltakozás véget vetett a felolvasásnak és megmenté az orvost a további üldöztetések elől.

- Ne említsék e szegény leány nevét; nem illő tréfát űzni e szomorú dologgal. E szerencsétlen leány nemesen viselte magát egy gyalázatos kihívással szemben és Montbarryra nézve csak azon egyetlen mentség hozható fel, hogy őrült vagy eszelős.

Ily kifejezésekben nyilvánult a tiltakozás minden oldalról. Az orvos, bizalmas párbeszédbe ereszkedvén legközelebbi szomszédjával, felfedezte, hogy a kérdéses hölgyet már ismeri (a grófné vallomásai után) mint Montbarry lord elhagyatott jegyesét. Lockwood Agnes volt a neve. Azt beszélték róla, hogy szépség tekintetében messze felülmúlja a grófnét, kinél néhány évvel fiatalabb is. Noha senki se tagadta, hogy a férfiak naponkint szoktak bolondságokat elkövetni bizonyos nők miatt, mégis Montbarry lord elvakultságát menthetetlennek tartotta mindenki. E véleményben mindenki egyetértett, még az ügyvédet sem véve ki. Senkinek se jutott eszébe azon számtalan eset, melyekben a nemi befolyás ellenállhatatlannak bizonyult, még oly nők személyében is, kik a szépségre legcsekélyebb igényt sem tarthattak. Montbarry lord választásán leginkább megbotránkoztak a klub azon tagjai, kiket a grófné legkönnyebben megigézhetett volna, ha őket erre érdemeseknek tartja.

Még javában folyt a társalgás a grófné egybekelésének témája felett, midőn a dohányzó terembe a klub egyik tagja lépett be, kinek megjelenése egyszerre elhallgattatott mindenkit.

Wybrow legközelebbi szomszédja igy szólt az orvoshoz:

- Ez Montbarry öcscse - Westwick Henrik.

Az újonnan érkezett keserű mosollyal tekintett köröskörül.

- Önök bátyámról beszéltek, - mondá. - Az én jelenlétem ne háborgassa önöket. Senki sem viseltethetik mélyebb megvetéssel bátyám iránt, mint én magam. Csak rajta - uraim! csak rajta!

De egyik a jelenlevők közül szaván fogta a szólót. Az ügyvéd volt, ki már előbb vállalkozott a grófné védelmére.

- Én ugyan egyedül állok véleményemmel, - mondá, - de nem szégyenlem azt ismételni az egész világ előtt. Az én meggyőződésem szerint Narona grófnéval kegyetlenül és igaztalanul bánnak. Miért ne lenne Montbarry lord nejévé! Ki mondhatja, hogy számitásból megy hozzá nőül?

Montbarry öccse egyenesen a szóló felé fordult és igy felelt:

- Én mondom.

E válasz megrendíthette volna némely ember meggyőződését, de az ügyvéd szilárdul megmaradt nézete mellett.

- úgy hiszem, nem csalódom, viszonzá, ha azt mondom, hogy ő lordságának csak épen annyi a jövedelme, a mennyi elég arra, hogy rangjához képest élhessen, és hogy ezen jövedelmet csaknem egészen irlandi földbirtoka után húzza, melynek minden talpalatnyija túl van terhelve jelzáloggal.

Montbarry öccse igenlőleg intett fejével, annak jeléül, hogy ez ellen nincs észrevétele.

- Ha ő lordsága előbb hal meg, - folytatá az ügyvéd - úgy tudom, nem hagyhat örökül egyebet négyszáz fontnyi életjáradéknál, mely szintén az uradalmat fogja terhelni. Katonai nyugdíja és egyéb illetményei, halálával megszűnnek, mint mindnyájan tudjuk. Tehát mindössze négyszáz fontnyi évi jövedelmet hagyományozhat a grófnénak, ha özvegyen hagyja hátra.

- Ez a négyszáz font évi jövedelem még nem minden, - viszonzá Westwick úr. - Bátyám tizezer fontra biztosította életét és az egész összeget a grófnéra ruházta át halála esetén.

E hír nagy hatást idézett elő. A jelenvoltak egymásra néztek és ismételték e három hangzatos szót:

- Tíz ezer font!

Az ügyvéd a falhoz levén szorítva, még egy kétségbeesett kísérletet tett állásának védelmezésére.

- Szabad-e tudnom, ki tette függővé ezen átruházástól a házasság megtörténtét. Bizonyára nem maga a grófné volt?

- Nem, - felelé Westwick Henrik, - hanem a grófné testvérbátyja, a mi egészen egyre megy.

Ezután semmit sem lehetett többé szólni, legalább addig nem míg Montbarry öccse jelen volt. A társalgás más mederbe tért át és az orvos hazament.

De beteges kíváncsisága a grófnét illetőleg koránt se csillapult le. Üres perceiben azon vette magát észre, hogy tünődik, vajon sikerülni fog-e Montbarry lord családjának megakadályozni a házasságot. Sőt mi több úgy érzé, hogy folyvást növekszik vágya, láthatni a szerelmes lordot. Az egybekelést megelőző rövid időköz alatt naponkint betekintett a klubba, azon reményben, hogy valami újabbat fog hallani. Semmise történt, legalább a klub látogatói semmiről sem tudtak.

A grófné állása biztos volt. Montbarry azon elhatározása, hogy őt nőül veszi, rendületlenül állt. Mindketten római katolikusok lévén, a Spanish Place-on lévő kápolna volt kijelölve az esketési szertartás színhelyéül. Mindössze ennyit hallott felőlük az orvos és egyebet nem.

Az esküvő napján, miután néhány percig küzdött volna önmagával, csakugyan feláldozta betegeit és az ezek által fizetendett aranyakat és nagy titokban elsompolygott megnézni az esküvőt. Halála napjáig haragudott mindenkire, a ki valaha emlékeztette őt arra, a mit e napon tett.

Az esküvő legnagyobb csendben ment véghez. A templom ajtaja előtt egy üveges hintó állt, benn a templomban imitt-amott néhány ember lézengett, többnyire az alsó néposztályból és legtöbbnyire vén asszonyok. Itt-ott az orvos, néhány ismerős arcot fedezett fel - klubtagokét, kiket szintén a kíváncsiság hozott ide, mint őt magát. Csupán négy ember állt az oltár előtt: a menyasszony, a vőlegény és két tanú.

Az utóbbiak közül az egyik egy korosabb nő volt, ki a grófné társalgónéja vagy komornája lehetett; a másik kétségkívül fivére, Rivar báró volt. Az egész társaság (az arát is ideértve) reggeli öltözéket viselt. Montbarry lord középkorú, katonás magatartású ember volt, arca és alakja semmiben sem tért el a mindennapiastól. Rivar báró szintén egy ismeretes típust képviselt. Finom bajuszát, átható szemeit, göndör haját és merész fejhordozását száz meg száz példányban lehet látni Páris boulevardjain. Csupán egy negatív tulajdonsága volt figyelemreméltó: az, hogy nem hasonlított nővéréhez. Még maga a szertartást végző pap is egy igénytelen alázatos arcú öreg ember volt, ki nagy rezignációval végezte teendőit és észrevehetőleg csúzos fájdalmak bántották valahányszor meg kellett hajtania a térdét. Az egyetlen feltűnő szereplő, a grófné, csak a szertartás elkezdésekor lebbenté fel fátyolát és egyszerű ruháján valóban semmi se volt a mi megérdemelte volna, hogy az ember másodszor is reá pillantson. Az orvos koronkint az ajtóra vagy a karzatokra tekintett, homályos sejtelemmel várván valamely tiltakozó idegen megjelenését, ki valami borzasztó titok birtokában van és félbe fogja szakitani az egyházi szertartást. Nem történt semmi, a mi legkevésbé is hasonlított volna váratlan eseményhez - semmi rendkívüli, semmi drámai. A lord és a grófné egybeköttetvén, mint férj és nő távozott a két tanú kíséretében a sekrestyébe, aláírni az anyakönyvet és Wybrow orvos még mindig várt, még mindig remélte, hogy bizonnyal fog történni valami, a mit érdemes meglátni.