Copyright © Mikó Csaba 2023

© Kolibri Kiadó, Budapest, 2023, 2025

Borítóterv és illusztráció © Varsányi Orsolya

Szerzőfotó © Dr. Mészáros Csaba

Minden jog fenntartva

Első kiadás első utánnyomása

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-615-122-029-0

1. FEJEZET

amelyben hősünk megpillantja a Lukrécia gőzhajót

Ahogy megvirradt, Gergő azonnal talpra szökkent.

– Munkára fel! – kiáltotta.

Persze, Gergőnek még nem volt munkája. Gergő egy nyolcéves kisfiú volt, és a nyarat Balatonszemesen töltötte a nagybátyjáéknál. Így a munka legföljebb strandot, focit, vagy tóparti lófrálást jelenthetett volna. Csakhogy Gergő valami izgalmasabbra vágyott.

Már a nyaralás első napján fölfigyelt egy hajóra, ami ott ringott a kikötő vizén. Óriási volt, kecses, és az oldalán felirat díszelgett:

Lukrécia

Képtelen volt levenni róla a szemét. Épp azon tűnődött, hogyan juthatna fel rá, amikor váratlanul reszelős hang hallatszott a magasból:

– Feljössz, vagy ott fogsz álldigálni, amíg világ a világ?

Leesett állal fölbámult. A fedélzet korlátja mögött öreg, tengerészruhás alak ült, és a pipájából úgy dőlt a füst, akár egy kéményből.

– Gyere csak, gyere!

Alig akart hinni a fülének. Nem sok kalandot remélt a nyártól, erre tessék! Fölmehet egy valódi hajóra!

– Szőr Morton – nyújtotta a kezét a pipázó alak.

– Gergő. – A fedélzetre lépve megszorította a felé nyújtott jobbot.

A kapitány – mert Gergőnek kétsége sem volt arról, hogy a Lukrécia kapitánya fogadta őt – körbemutatott:

– Hát, láttál már ehhez fogható gyönyörűséget?

Gergő megrázta a fejét.

– Soha – felelte. És valóban nem látott. Olyannyira nem, hogy csak állt, bámult, és elbűvölte minden. A csigák, a kötelek, a rézzel vert kapitányi kajütablak – még a legutolsó csavar is csodálatosnak tűnt a számára. Leginkább az a zöld doboz ejtette ámulatba, amiből jókora lánc futott le a gőzös oldalán.

– A vasmacska!

– Pontosan! – lelkendezett a kapitány. – Épp három méterre fúródik az iszapba. – Ő pedig – mutatott végig a hajón – a Lukrécia. A legszebb gőzös a világon.

Ebben Gergő egyetértett. Eddig csupán gőzmozdonyt látott, azt is a Vasútmúzeumban, de ez a hajó annál is szebb volt.

Aztán észrevette. Nem volt nehéz, akkora volt, mint egy körhinta.

– A hajókerék!

Rajongva nézte a soklapátos szerkezetet. A gőzös jobb oldalán magasodott, és félig a vízbe merült. Aztán egy fura kolompszerűségre lett figyelmes, ami a tat végében lógott.

– Az meg mi?

Szőr Morton kivette a szájából a pipát. Beletúrt a szakállába, és épp válaszolni akart, amikor Gergő fölkiáltott:

– A harang! Azzal jeleztek a hajók, ha nagy volt a köd a vízen!

A kapitány arca fölragyogott. Amúgy is pirospozsgás arca még pirosabbra gyúlt:

– És miért? – kérdezte.

– Mert így el tudták kerülni, hogy összeütközzenek!

– Bravó! És még egyszer bravó! – A kapitány megszorította a fiú kezét. – Ezennel kinevezlek a Lukrécia fedélzetmesterének! Mostantól akkor jössz, amikor akarsz. A Lukrécia elfogadott téged!

Gergő azt se tudta, mit feleljen. Ezért inkább gyorsan megköszönte a lehetőséget, és megígérte Szőr Mortonnak, hogy holnap újra meglátogatja őt.

Aztán lesietett a fedélzetről és futásnak eredt, ugyanis találkozója volt Mukkával, a legjobb barátjával.

2. FEJEZET

amelyben Tébláb Ottokár rossz hírrel szolgál

Ha Gergő nagybátyja nem Szemesen lakik, akkor Gergő nem pillantja meg a Lukréciát, nem ismeri meg Szőr Morton kapitányt, és nem lesz főszereplője az elkövetkező kalandoknak sem.

Mivel azonban ez volt a helyzet, ráadásul Gergő első látásra beleszeretett a Lukrécia nevű jobbkerekes gőzösbe, néhány ember élete fenekestül felfordult.

Többek közt a kapitányé, aztán egy Balfari nevű fickóé, és persze Gergőé is.

Történetünk kezdetének napján tehát, hetekkel azt követően, hogy először megpillantotta a gőzöst, Gergő talpra szökkent, és így kiáltott:

– Munkára fel!

Már elmondhatom, ez a „munkára fel” valójában a Lukrécia kitakarítására vonatkozott. Gergő akkor ajánlotta föl a segítségét a kapitánynak, amikor másodjára találkoztak.

Ennek köszönhetően mostanra úgy ismerte a hajót, akár a tenyerét. Szerette a tatjától az orr-részéig, a fedélközétől a gőzkazánja utolsó csavarjáig. Igazat kellett adnia Mortonnak: a Lukrécia egy földöntúli gyönyörűség.

– Szerintem ma kezdjük a fedélközzel – mondta Mukkának, miután összefutottak a Bagolyvár utcában.

Mukka, Gergő legjobb barátja vékony volt, szemüveges, és értett a számítógépekhez.

A nyarakat ő is Szemesen töltötte. Ez azonban nem egy átlagos nyár volt. Ezen a nyáron megbetegedett a nagymamája.

– Hogy érzi magát?

– Gyöngélkedik – sóhajtott Mukka. – Viszont – tette hozzá felvidulva – olyan süteményt sütött, hogy na! Hoztam is belőle, tessék!

– Aki ilyen süteményt tud sütni, az már gyógyulófélben van – állapította meg teli szájjal Gergő.

– Ugye milyen finom?

Majszolták a süteményt, baktattak, és miközben fejük fölött halkan susogtak a Bagolyvár utca gesztenyefái, időnként összemosolygott a két jó barát.

– Jó napot, fiatalurak! – Egy sapkás, esetlen alak köszönt rájuk a kikötő közelében. – Mi járatban?

Ottokár volt. Senki se tudta, honnan jött, miért van itt, egyet tudtak: a szezon kezdete óta nem volt olyan zug a balatonszemesi parton, ahol ő ne lett volna jelen. Látszólag semmit se csinált. Lézengett, őrizte az árnyékát, téblábolt; így el is nevezték Tébláb Ottokárnak. Nemsokára közkedvelt alakja lett a szemesi mindennapoknak.

A fiúk is kedvelték. Köszönésére hangosan fölnevettek. Sose magázta őket senki, és nem tudták megállni kacagás nélkül.

– Megyünk a Lukréciához.

– Lepucoljuk az öreglányt – tette hozzá Mukka.

– Ajaj! – sóhajtott Tébláb. – Ajajajaj!

– Mi történt? – kérdezték a fiúk, és rosszat sejtettek.

– Ne is kérdezzétek…

– Elsüllyedt?

– Még ha csak elsüllyedt volna! – Tébláb fájdalmas arccal legyintett, aztán leült az út melletti padra.

A fiúk növekvő kíváncsisággal követték a példáját. Legszívesebben megrángatták volna a fülét, hogy nyögje már ki, mi történt, de nem tették. Tudták, Tébláb éppúgy szereti a hajót, mint ők.

Igazából folyton ott lézengett a Lukrécia közelében. Épp ott, ahol a hajótest árnyékot vetett a partra. Állt ott egy piros pad, az volt a törzshelye. Egyúttal jóban volt Szőr Morton kapitánnyal, amit kevesen mondhattak el magukról. Az öreg hamar kiismerte a ravaszkodást, és Tébláb kiállta a próbát.

– Mondd már el, hogy mi történt, mert megöl a kíváncsiság! – förmedt rá Gergő. – Mi az az óriási baj?

– El akarják adni a Lukréciát – bökte ki végül szomorúan Ottokár.

– Mii?! – Felugrottak. – Hisz’ az lehetetlen!

– Lehetetlen vagy sem, ez a helyzet.

A fiúknak ezer kérdésük támadt. Tébláb azonban fölpattant, és mire felocsúdtak, jó messzire járt tőlük.

– Irány a Lukrécia! – adta ki az ukázt Gergő.

– Irány Szőr Morton kapitány! – kiáltotta Mukka.