részlet

jelenkor

© 2023 Tompa Andrea
© 2023 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítókép © Vachter János
Borítóterv © Tillai Tamás

ISBN 978 963 518 256 5

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Nagy Boglárka
A szöveget gondozta Szenderák Bence
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Rubin Mihály emlékére

A gyászolóknak a szomszédok keménytojást hoznak, azok táplálékát, akiknek fájdalma kerek, nincs se eleje, se vége.

Joseph Roth: Zsidók vándorúton

(Szaszovszky József fordítása)

Megérkezés

I.

Három réteg ruhát adtak rá, kopott pokrócba csavarták. A pokróc alá két kemény fedelű brosúrát csúsztattak. Úgy fekszik rajtuk, mintha rájuk lenne szegezve. Arca mozdulatlan, tekintete belekapaszkodik a magas házakba, a fákba, az oszlopokba. Visszafelé viszik, oda, ahonnan reggel elhozták. Sokkal gyorsabban haladnak most, mint az ellenkező irányba. Az asszony, karján a súlyos teherrel, az orrán keresztül fújtat. Nem néz rá, nem néz senkire. A kis test átlebeg a városon. Május eleje van. Négyéves koráig elfelejt mindent.

A konyhaasztalnál ülnek. Az asszony egy könyvvel a kezében, a férfi elmélyülten dolgozik. A nap besüt az ablakon, de a férfinak villanyfényre van szüksége. A falra olvasólámpát szerelt, egyenesen a kezére világít. Vörösréz dísztálat, hamutartót, faliképeket készít Mátyás király lovas szobrával, elölnézetből. A ló nagy feje leszegve, lefelé néz alázattal, hátán a király felfelé, koronája hatalmas. A ló az utat, a vezér az eget nézi, vagy az istent, ha volna isten a város egén. A férfi az apró domborművet, a kivert domborulatokat benzines ronggyal fényesíti. Fejét kissé balra dönti, csak a jobb szemével lát. Egymásra rakja a kifényesített falidíszeket, közéjük újságpapírt tesz. Az asszony megkérdi, mikor jönnek érte. A férfi nem tudja. Lehet, nem is lesz már, aki eladja, teszi hozzá. Egy kisebb kép, amit a férfi elhibázott, a falon lóg, ló és lovasa ugyanarra az oldalra billenti a fejét, így mindkét alak ledőlni készül, kiesni a képből. Ez volt az egyik első munkája, az ember és a ló feje külön-külön minta alapján készült, a kettőt neki kellett összeilleszteni. A kép két bekeretezett újság címlapja mellett lóg a falon. Az egyiken egy férfi, a másikon érett, kihívó tekintetű nő.

Az asszony a könyvet a lámpa fénykörébe tartja. A leírásokat nem olvassa hangosan. A könyvben egy fiatal nő megy az utcán, tavasz van. Míg az asszony magában olvas, a férfi elmondja, hogy az írónőnél, Berde Máriánál ő csinálta meg nemrég a kazánt. Fent lakik a dombon, igazi dáma, hatalmas könyvtárral. Egyedül él. A könyv címe: A szent szégyen.

Az asszony megkérdezi, hogy vajon az írónő most minek számít. A férfi nem tudja. Nem volt semmi jel, teszi hozzá. Régebben járt nála, amikor még nem csinálták.

Rögtön kopogás után egy öregember nyit be. Nagy Ferencné?, kérdezi. Az asszony bólint. Tessék. Az öreg becsukja maga mögött az ajtót. Szétnéz, a szoba zárva, nem látni be. A doktornő azt izeni, mondja fojtott hangon, hogy a csomagot tessék elvinni hozzá. Maga nem tud jönni érte, mert kijárási tilalma van már. Nagy Ferencné bólint. Csodálkozva néz az öregre, hogy kicsoda lehet az illető személy. Az öreg azt feleli a kérdő tekintetre, egy betege vagyunk. Erre már a férfi is felnéz. Vagyis a feleségem neki a betege.

Az öreg fordul kifelé, isten áldja, köszön utána Nagy Ferencné. Az öreg meghajtja magát, behúzza az ajtót maga mögött.

Alig egy hete, hogy a cselédek nem szolgálhatnak náluk, de nem a doktornő hordja a gyermeket hozzájuk mégse, hanem még mindig Erzsi, aki már nem is lehet a cselédjük. Az asszony most bemegy a szobába, hozza a cipőjét, amit a szekrényben tart. Erzsi, szól a férfi, aztán hosszú szünet után hozzáteszi, veled menjek? Erzsi felhúzta a cipőt, óvatosan karjába vette a gyermeket. Nem kell, feleli. Tedd be az ajtót utánam. Megcsókolják egymást, az ajkuk alig ér össze.

Odafele fogja, visszafele csak tartja. Visszafele a gyermek mocorog, bár teste szorosan a pokrócba van csavarva, nyöszörög. Az arca eltorzul, ráncolja a homlokát, a szeme összeszűkül, már nyitná a száját, sírni készül, Erzsi haragos tekintettel néz rá. Sss, csend, szól neki szigorúan. A gyermek elhallgat.

Már sötét van, mire hazaér. Könyökével nyomja le a kilincset, az ajtó könnyen jár, nyitva marad mögötte. Lihegve roskad le az asztalhoz. A férfi ugyanúgy ül, mint amikor az asszony elment, most egy gyufatartót fényesít. Feri, szólal meg az asszony, tedd be az ajtót. Csak ezután csókolják meg egymást sietve.

Visszahoztam, mondja Erzsi. Látom, válaszolja a férfi.

Itt marad, teszi hozzá az asszony. Akkor itt marad, feleli Feri.

Azt kérdezte, hogy te is beleegyezel-é. Azt feleltem, hogy bele. Jó. Eddig is itt volt. De most nem úgy.

Feri ránéz, aztán a gyermekre. Most nem úgy. Erzsi még jobban lehalkítja a hangját, mélyről szól, mintha a gyomrából jönne. Na most, mondja. Ferit nézi, de ölében a gyermek nyöszörögni kezd, ránéz, jajajaj, utánozza, mintha baj lenne, a gyerek csitul. Erzsit nyomja a szék támlája, egy vászonzsák van a hátán, benne konzerv, dobozos tejpor, könyv. Lehet, hamar össze lesznek gyűjtve. Addig itt marad. Csak aki kenyérjegyet kap, van a listán. A kicsi nem.

Akkor azért, bólint Feri. Azért, feleli Erzsi. Nem arra mondom, hanem arra, magyarázza Feri, hogy azt mondták nekünk, készüljünk, a jövő héten messze visznek dolgozni. Hogy nem jövünk haza ebédre. Vigyünk ebédet. Ezt mondták, hogy a napokban csinálják.

Erzsi nem érti, amit Feri beszél, folytatja a magáét. Amíg kiengedik őket, addig, mondja Erzsi. Baj-e?, kérdezi. Eddig is itt volt, feleli Feri. Itt voltál, mi?, mondja most a gyermeknek Feri, ránevet. Már tisztára ide vagy nőve, mi? Te Matyi.

Erzsi leteszi a gyermeket székre, a gyerek nyűgösködni kezd, Erzsi szigorúbban csitítja, ssss. Leveti a cipőjét, aztán visszamegy hozzá. Csendbe kell lenni. Mostantól nagy csendbe kell lenni. Feri egy apró, fodros szélű réztányért ad a gyermek kezébe, aki óvatosan és nagyon lassan nyúl érte, két kézbe fogja. Aztán a szájához emeli. Éhes?, kérdi Feri.

Erzsi kibontja a gyermeket a pokrócból, leteszi a két brosúrát és az összehajtott pelenkákat az asztalra. A Paul Ehrlich Orvostudományi Egyesület éves beszámolója tíz év előttről. Feri csodálkozva belelapoz, vörös ceruzával, lendületes vonallal néhány név aláhúzva benne. A másik brosúra az Ehrlich nőtagozati közgyűlésének vékony füzetkéje, az első oldalra zaklatott írással két lakcímet véstek fel. Erzsi leveszi a gyermekről a két felső ruhácskát, az alsót átizzadta. A kis ruhával indul ki az udvarra, meggondolja magát, a kemence korlátjára rakja száradni. A gyermek most összeráncolja a homlokát, mintha erőlködne. Feri és Erzsi figyelik, tekintetükkel segítenek neki az erőlködésben. Aztán a gyerek nyög, az arca kisimul, végül mosolyog. Gyere, kapsz tisztát. Erzsi leszedi a pelenkát, a gyermek lába közt felragadva a puha, nedves törlő, benne egészséges kaka. Összehajtja, megtörli a száraz résszel a fenekét, vizet akar feltenni melegedni. A gyermek a széken mozogni kezd, lábujjait fogdossa, szétterpeszti a lábát, oldalra fordul, mindjárt legurul. Na, gyere, nagylány, veszi fel Feri. Erzsi begyújt, aztán a kakás papírtörlőt a tűzbe rakja, a nedves papír serceg. Feri a gyermek nyakát csiklandozza, a kicsi felvisít. Mostantól csendben, szól rájuk Erzsi.

Többet nem is kell menjél?, kérdi Feri. Úgy egyeztünk, hogy nem, válaszol Erzsi. Majd ha ki lesznek engedve. Füröszti egy nagy zománcos tálban a gyermeket, aki visítani kezd örömében, Erzsi összehúzott szemmel néz rá. A tálat az asztalról a földre rakja, a gyermek hason fekve csapkod. Erzsi ijedten szól rá, ahányszor hangosan kiált. Aztán egy csupor meleg vízben felold a halványsárga porból, és megeteti kiskanállal. Végül felülteti a székre, a kezébe ad egy kis kenyérbelet. Amikor a kenyeret meglátja, a gyermek felnevet.

Feri fellapozza a kétnapos újságot, amit a városházáról szokott elhozni. Erzsi halkan énekel a gyermeknek a szobában, amíg elalszik. Egy nagy fonott ruháskosár a fekhelye, ahogy eddig is. Nincs benne a rendelet, mondja kintről Feri. Lehet, később lesz. Ez még tegnapelőttről való.

Ssss, feleli Erzsi, énekel tovább, Matyi kesereg a kosárban, Feri csendben olvas. A kosár recsegéséből hallani, hogy a gyermek még ébren van. A konyha és a szoba közti ajtót Erzsi résnyire hagyja, visszaül a konyhaasztalhoz. A könyvéért nyúl, Feri továbblapoz az újságban. Csak a zsidóvagyon, a zsidórádiók meg a zsidótelefonok, azt mind írják, mondja Feri. Ki lettél fizetve?, kérdi aztán.

Erzsi fekszik a hátán, a lába kihűlt, a teste megdermed, a dereka feszül. A hasa hirtelen fájdalmasan megnőtt. Feri a jobb oldalára fordul, Erzsinek háttal, de bal kézzel hátranyúl. Összekulcsolják a kezüket. Erzsié hideg és száraz, Ferié meleg, a nagy, erős kéz melegíti az Erzsiét. Feri visszafordul felé, átkarolja a hasánál, de Erzsi a hátán fekve marad. Feri karja nyomja a megnőtt hasát, Erzsi nem tolja el a kezét. Az ablaktáblák vékony rései közt besüt a hold. Feri szuszogni kezd, előbb mélyen, aztán egyre halkabban és ütemesen. Matyi még cuppog, az ujját szopja, amit Erzsi nem enged neki, de most nem nyúl hozzá, hogy kivegye. A gyermek nyeldeklik, csámcsog, aztán csend lesz. Óvatosan letolja magáról Feri karját, aki most átfordul a másik oldalára. Erzsi felül, hallgatózik. Lehajol a kosárhoz. Közelről már hallja a szuszogást. Lehet, fel kéne venni és maguk közé rakni. Akkor jobban tudna aludni ő is. A gyermek éjszakára még sosem maradt náluk. Amíg lehetett, ő hordta vissza, amikor a cselédek már nem mehettek hozzájuk, akkor is gyakran ő vitte, a doktornő sokat dolgozott, egyedül volt a két gyermekkel. Azt tudja, hogy Matyi végigalussza az éjszakát. Jól eszik, jól alszik, jól kakál, mondták már az első héten a gyermekágyban. Ismeri születése óta, látta az üveges ajtón át, amikor felmutatták, isten dicsőségére, leány!, kiáltott a keresztény nővér a Zsidó Kórház második emeletén, és fejjel lefelé meglóbálta az újszülöttet. Jobb a leány most, tette hozzá a nővér. Erzsi vitte be az ebédet, mert savanyú levest kellett vinni, és azt nem adtak. A kórházból bőgve jött haza, addig bőgött otthon, amíg ki nem száradt.

Feri korán indul, a gyermek már fent van, csendben nézi a plafont, nézi az ujjait, halk hangokat ad, oldalra fordul. Mikor meglátja Erzsit ébredni, nyúl felé. Erzsi nem veszi fel. Nem szabad. Túl hozzám nősz aztán. A gyermek hangosabban kéri, hogy vegye fel, Erzsi odahajol hozzá egészen közel. Ssss, csendbe kell maradni, néz az arcába komoran. Nagy-nagy csendbe kell maradni. De a gyermek csak nyújtózkodik felé, belekap az ingébe, Erzsi lefejti a kezét, és az ujjával fenyegeti. Aztán énekelni kezd az ágy szélén ülve, a gyermek megnyugszik és elcsendesedik. Szívem, szól ki Erzsi a férjének, hozzál friss újságot. Kell tudjuk, mi van. Én ma nem megyek ki.

A gyermek felhúzza magát a kosárban, ül.

Kapsz ma egy bölcsőt, Matyi, lép hozzá Feri, és megkoppintja az orrát. A kicsi nevet. Ül a baba. Vegyed ki, hogy mozogjon, mondja Feri. Csak felsúrolok, feleli Erzsi. Amíg súrol és a szoba padlója szárad, a résnyire nyitott ablakokon behajtva hagyja a sötétítőtáblákat. A gyermek fakanalat kap és egy tiszta törlőt, amit rág. Amikor pityeregni kezd és Erzsi felé nyúlkálni, hogy vegye fel, az asszony énekel neki. Hát azt tudod, hogy, és új dalt kezd. „Szállást keres a…” Szentségit, csattan fel, belerúgott a vederbe, kiloccsant a víz. A dühös hangra a gyermek elpityeredik. Na, hadd el, szól neki csendesen, akkor ezt: „Hol jártál az éjjel, cinegemadár?” Miután végigénekelte, felegyenesedik, szétnéz, majd a gyermek felé bólint. Bizony hogy hol jártál. Te aztán jól el vagy menve hazulról.

Késő délután van, mikor Feri hazajön, megcsókolja Erzsit, most hosszabban öleli, jobb kézzel, amiben a régi bőrtáskát fogja. Aztán a kosarában a gyermeket az orra hegyén megcuppantja, a kicsi kacag, csiklandozza Feri rövid, tüskés bajusza. Matyi még sosem kapott férfitól csókot. Nem fog emlékezni rá, a gyermek mindent elfelejt négyéves koráig, írja A modern gyermek című könyv, Schmiedné dr. Kálmán Erzsébet könyve. Erzsi kapta egy családnál, mikor először állt be gyermek mellé. Még éppen friss asszony volt.

A fásszínből Feri két széktámlát hoz, leszedi a hajlított támlarészt, kis lábakat szegel a ruhás faládára, aminek a teteje hasadt. A gyermek már nem férne el benne, csak ülve. Erzsi kisúrolja a ládát, aztán Feri a két hajlított támlát szegezi rá alulról. Az újságot elfeledted, kérdi az asszony, míg vacsoráznak, főtt krumpli, friss hagyma a tavalyi hajtásokból, egy-egy tojás. A gyermek a kosárban ül mellettük, kenyérbelet rág, Erzsi kiskanállal összetört krumplit ad a szájába. Feri odanyújtja neki a hagymát, Matyi óvatosan fogja, beteszi a szájába, elfintorodik, aztán sírni kezd. Csendbe, szól neki Erzsi.

Vacsora után kiterítik az újságot, Feri kettőt is vett. Van benne? Feri nem válaszol, lapoz, fejét balra fordítja, hogy lásson a jó szemével. Az első oldalon semmi. Lapoz. Itt az van, hogy a határsávból telepítik ki.

Onnan már rég ki lettek, feleli Erzsi, volt a gazdájának egy rokonja, akit átdobtak a határon Ukrajnába.

Semmi, lapoz tovább Feri, csak hogy Miskolcon csinálták meg a gyűjtést. És a kijárási tilalom. És a színház. A színházban műsort adnak, de azt írja, hogy teljesen indokolatlan a közönség távolmaradása. Valami operai előadás. Hát akkor most nem megy a nép a Nemzeti Színházba, azt jelenti. Te, mondja Erzsi, és szünetet tart. Feri, van egy darab, ami a megszállásról szól, itt játszódik Erdélybe, mai darab, olvastam riportot róla. Lehet, valami szép irredenta darab, Péter a címe. Mostan már nem adnak neked szabadjegyet a városon?

Amíg itt van, nem megyünk sehová színházba, vágja rá Feri, aztán komolykodva kérdi, te, melyik megszállás? Hogyhogy melyik?, néz rá Erzsi csodálkozva. Miért, most nem vagyunk megszállva? A mostaniról persze nem csinálnak darabot, mondja Feri. Könnyű a régi dologról. Mindegy, most úgyse járunk a színházba, szögezi le.

Erzsi összehajtja és lesimítja az újságot, aztán hirtelen felkapja. Jesszusom. Itt van, utolsó oldal. Mindjárt felolvasom. Feri a fejével Matyi felé int, a gyermek előtt? Erzsi vállat von, úgyse érti. Feri közel hajol az újsághoz, miközben Erzsi is olvassa. Példás rendben, és micsoda?, Erzsi elhúzza Feri kezét az újságról. Az asszony sokkal gyorsabban olvas, Feri szótagol, ajka mozog, az összetett szavakat kétszer is elolvassa, előbb az egyik, aztán a másik szót, aztán összeteszi a kettőt. Kényszerlakhely. A nehéz mondatokat megismétli: befogadására alkalmas épületeket bocsásson rendelkezésre. Megismétli: bocsásson rendelkezésre. Kényszerlakhelyre való átcsoportosítását. Kényszerlakhelyre költözködő, szótagolja. A hatóságok által előre megállapított tervek szerint. Ez mit tesz?, kérdezi Feri, de Erzsi még olvas. Felkészülten várta a hatóságok intézkedéseit, folytatja a férfi. 19 ezer négyzetméter fedett terület 16 ezer és hétszázötven embernek.

A lakásokat lepecsételik, teszi hozzá gyorsan Erzsi, aki már a vége felé tart a cikknek, és újrakezdi. Helyére munkáscsaládokat költöztetnek, 1-2 szoba-konyhát kapnak. Feri hangosan megjegyzi, hogy ha beköltöztetnek másokat a lakásokba, akkor, hát akkor az azt jelenti, hogy oda nem jönnek vissza a következő hóban.

Erzsi olvassa megint elölről az írást. Hogy lehet ott alunni, ha ennyi hely jár egy embernek?, kérdi döbbenten. Gyárban fognak lakni? Már ott vannak, feleli Feri, azt írja. Van egy emberünk Váradról, egy nagy kalapos kommunista, akinek már nincs kalapja, mert rögtön lefognák. Ő mondotta, hogy ott már megcsinálták. De ott utcákat jelöltek ki, ahol kell lakjanak. Váradon lakásokba laknak, teszi hozzá.

A gyermek kidobja a rongyát a bölcsőből, nyújtja a kezét, míg ők ketten az asztalra hajolva olvasnak. Erzsi szoknyáját éppen eléri, belekapaszkodik, húzza, az asszony most nem törődik vele. Matyi fogja két kézzel, erősen, húzza fel magát, fel akar állni. A bölcső ring, mind jobban kileng, a gyermek a bizonytalan felületen egyensúlyoz, majd jobbra lendül, a bölcső felborul, Matyi arcra esik a konyhakövön. Erzsi felsikolt, a gyermek, mint aki meglepődik, előbb nagy levegőt vesz, aztán hangosan ordítani kezd. Vérzik az ajka, beütötte a homlokát a szemöldöke felett. Erzsi csitítja. Gyorsan kést kap elő a fiókból, a hideg pengét rányomja a homlokára, a gyermek még hangosabban visít. Az asszony ölbe veszi, ringatja. A gyermek ajka véres nyomot hagy Erzsi vállán. Feri mindkettőjüket átöleli, Matyi lassan elcsendesül, hüppög. A homlokán tojás alakú dudor nő. Jesszusom, máris, sóhajtja Erzsi. Még soha semmi baj nem történt gyerekkel, mióta ügyel rá. Hideg ecetes ruhát tesz a dudorra, majd bekötözi Matyi fejét. Török basa, mondja neki Feri, és megcsiklandozza a hasát. A gyermek nevet.

Nem tud elaludni, ahányszor bele akarják tenni a kosárba, a szája elkeskenyedik, pityeregni kezd. Visszateszik a bölcsőbe. Erzsi almát hámoz, a letekeredő héj belelóg a bölcsőbe, a gyermek a himbálódzó héj után nyúl. Erzsi a szeme sarkából figyeli, Matyi nyögdécsel, Erzsi lábával ringatni kezdi a bölcsőt. A gyerek ülve elalszik. Erzsi óvatosan kiemeli, át akarja tenni a kosárba, amint lefekteti, Matyi felébred, megint sírdogál. Csend legyen már, szól rá türelmetlenül. Ha egy szót hallok, dádá lesz. Szigorúan néz rá. Kimegy a szobából.

Feri azt mondja, hogy ma direkt fel volt küldve a város másik végébe, fel a gáterre, a villanytelepre, ásni kellett vezetéket elvezetni. Ásni. Lakatosnak, érted? Hogy ne lássák, hogy mi van a városon.

Erzsi egész este az újságot olvasgatja. Akkor igaz, mondja végül. Azt mondta, viszik munkára őket. Feri csodálkozik. Benne van az írásban, hogy viszik munkára? Nincs, de a doktornő azt mondta, őnekik azt mondották, hogy munkára lesznek elvíve. Kenyérmezőre. Egy ilyen helyré viszik. Kenyérmező?, kérdezi értetlenül Feri. Nem lenn van délen? Nem, ez egy másik Kenyérmező, Magyarországon. Feri bemegy a szobába, a gyerek nyitott szemmel fekszik a kosárban. Feri int neki, hogy csendben kell maradni. Előveszi egy ládából a térképét. A térképnek bőrtokja van, részletes, nagy térkép, még az első háború előtt csinálták. Hosszan keresgél. Majd holnap napvilágnál jobban meglátod, mondja neki Erzsi.

Az asszony már hálóingben ül, lábat mosott, Feri még mindig keres. Jól emlékszel a nevére? Kenyérmező?

Reggel Erzsi ebédet csomagol, kenyeret, vékony szelet szalonnát, hagymát, almát. Feri estig nem jön haza, mondja, beteszi a nótakönyvet is. Erzsi csóválja a fejét, már megint nótakör. A nótakör, magyarázza Feri, István műhelyében lesz most, az a legnagyobb. Erzsi megöleli Ferit, a férfi is úgy öleli, csókolja hosszan. Vigyázzál, mondja neki az asszony. Te is vigyázzál, nevet Feri, és csendesen hozzáteszi, ne félj semmit, tőlünk még senkit el nem vittek, bezzeg a kommunisták mind buknak le. Feri mondja, milyen kómikusak a polgári elemek, amikor munkásnak vannak öltözve, s jönnek a gyűlésbe. Bubi is ilyen kék nadrágban jár. Édesanyához is belépek, üzensz-e neki, kérdi Erzsit.

Mondd neki, hogy drága édesanya, most ne jöjjön Erzsihez. Kiütéses beteg vagyok, ragályos. Nem kell tudja.

Viszont zsírt küldjön, mi?, nevet Feri. És vásznat, rossz vásznat, teszi hozzá Erzsi. Feri azt kérdi, mit mondjon, mire kell. Mondjad neki, hogy varrok alsóinget, gagyát, mert azt el lehet adni. Feri csókkal és puszival búcsúzik a hölgyektől, Erzsi az ajtóból szelíden mondja, ne puszilgasd mind, aztán mikor kell elmenjen, akkor ríni fogsz. Nem kell idenöveszteni.

Akkor téged puszilgatlak. Te nem mész sehova.

Állnak, néznek egymásra, nem tudnak elválni, Ferinek már indulni kéne megint a gáterre. Biciklivel jár, dinamóssal, hátra ügyes kosarat is szerkesztett magának, abban van leszíjazva a táska, az ebéd, még kesztyűt is visz magával. Kis vászonzsákba újságpapír közé pakol két gyufatartót, fodros szélű kistányért, hamutartót, egy kisebb és nagyobb Mátyás-képet, hogy majd beadja a kereskedőnek. Tétován nézi, aztán kiveszi. Erzsi kérdőn pillant rá. Nincs már, aki eladja, mondja Feri.

Erzsi ül az ágyban, odahúzta az ölébe a könyvet, hogy olvasson, mert hamar vissza kell küldeni, s tegnap semmit nem haladt. Az ablaktábla résnyire nyitva, szellőzik a szoba, bejön a fény is. Olvasás helyett az alvó gyermeket figyeli. Éjszakára oda kellett venni maguk közé, mind nem tudott elcsendesedni, folyton felébredt, sírt, nyöszörgött, a feje vörös volt már a sírástól. Erzsi nyugtatgatta, simogatta. A gyermek aztán kimerült, szinte egyszerre aludtak el mind a hárman. Éjszakára levették a kötést a fejéről, a dudor még látszik, az ajkán apró vágás. Az orrnyergében egy karmolás, amit Erzsi csak most vesz észre. Matyi a hátán fekszik, szája résnyire nyitva. Jó-e neki, hogy a hátán fekszik? Nem kéne oldalra fordítani? Mennyit feküdhet a hátán? Meg kell nézze a könyvben. Este majd tesz egy kispárnát a kosárba, akkor jobban oldalra tud támaszkodni. Kéne egy kiságy neki. Nem fordítja meg, nehogy felébredjen. De a gyermek megnyújtja a nyakát, nyel, kicsit megemeli a kezét, aztán a kéz visszahuppan, a kis test oldalra fordul. Alszik tovább. Erzsi kinyitja a könyvet, olvassa A szent szégyent.

Az udvar felőli ablakra Erzsi vastagabb függönyt keres. A vékony függönyön beláthat a hátsó szomszéd, aki az ablaka előtt jár el. Egy agglegény, akinek egy kamarája van mindössze, és hordárként dolgozik a vasútnál. Végül egy nagy abroszt kötöz fel, amit a nagyanyja hímzett hozományként, kötőket varr rá. Akkora abrosz, amekkora asztala sosem volt Nagy Ferencnének. A konyha felőli ablakon nem volt függöny, most oda is kerül két hímzett törlő, amit eddig selyempapírban tartott.

Vizet langyosít, gyermeklisztet kever össze, mindössze egy evőkanál kell. Négy dobozzal hozott tápszert, és egy konzervtejet. A négy doboz másfél hóra elég, kiszámolta. Vagy kettőre is, ha spórol vele. Addigra vége lesz. Spórol vele inkább. Puliszka az ebéd, Erzsinek ecetes hagymával. Tej kéne, elfeledte mondani Ferinek. Majd átmegy az első szomszédhoz, ő járat tejet, faluról hozzák hetibe kétszer. Matyi apró, hámozott almadarabot kap, kenyeret. Egész nap rágna, talán már fogzik. A rongyikát szopja, rágcsálja. A gyermek ujját Erzsi mindig kiveszi a szájából, nem helyes, inti. A felsúrolt szobába pokrócot tesz a padlóra, székkel, párnával rakja körül. A gyermek a hátán fekszik, aztán oldalra gurul, kúszni kezd. Mászik. Belekapaszkodik a székbe. Odahúzza magát, visszahuppan, oldalra gurul. Aztán elfárad, hátára fekszik ismét. Nyújtja a kezét Erzsi felé, aki ruhát foltoz, az asszony inti a fejével, hogy nem veszi fel. Matyi nyújtózkodik. Erzsi rongyot akar adni neki, a gyermek eldobja, hangosan sikkant. Csend, te, szól Erzsi komoran. Nem szabad hangosan. Baj lesz, ha ordítasz. Matyi nyújtózkodik, kiabálni kezd. Erzsi leteszi a varrást, odahajol az arcához. Felemeli, de szigorú arccal fogja, a gyermek megszeppen. Beszédet tart neki. Halkan szól, de erélyesen. Ide figyelj. Ide figyelj, te értelmes gyermek, Székely Matild. Neked most nagy csendbe kell lenni. Megértetted? Ha nem leszel csendbe, elvisz a… Elvisz a fekete ember. Megértetted? Csendbe kell lenni. Nagy csendbe.

Erzsi visszateszi a pokrócra a megszeppent gyermeket, Matyi néz üres tekintettel, Erzsi figyeli. A gyermek szája keskenyedik, szája sarka húzódik lefelé, sírásra áll. Erzsi énekelni kezd. „Árva madár, miért keseregsz az ágon? Nem csak te vagy elhagyott ez a világon. Nekem sincsen édesapám, se anyám.” Na, édesanya éppeg megvan. Milyen bús nóta ez a csíki nóta. Énekeljünk a Feri bácsiéból inkább. Valami vidámabbat. Na, most egy se jut eszembe.

Feri a gyűlés előtt hazaszalad mosdani, ruhát cserélni. Megint egész nap ástak a gáternél. Az anyja tojást, zsírt, Erzsi kiütéseire zsíros tejfelt küld, és két rossz lepedőt. Izeni, hogy odaadja nekik a varrógépét, mert ő már nem lát varrni. Erzsi ugrik ki a bőréből az örömtől. Meséli Feri, a városban nagy a csend. Majdnem minden üzlet zárva a központban, leragasztva hivatalból. A gyűlésben többet fog tudni. A nótakörben, javítja ki magát. Kacsint a jó szemével a gyermeknek, míg mosdik, Matyi nevet, sikkant, Erzsi csitítja. Feri felhajt egy pohár pálinkát, állva kapja be a szilvaízes puliszkát. Kéne egy rádió, mondja Feri. Affene, aki akarja hallgatni a híreket, feleli Erzsi dühösen. Akkor viszont nem hallatszódna ki úgy a gyermek, magyarázza Feri. Muzsika is van benne. Most osztják a rádiókat.

Matyi már alszik, mire a férfi megjön ismét. Erzsi mosott, a ruha a ház előtti kötélen szárad, a pelenkát nem meri kitenni, bent lassabban szárad, a papírtörlő már elfogyott. Mikor már besötétedett, kiviszi a pelenkát is, egy konyharuha mellé akasztja. Este kiül egy hokedlire, a mosás illatát szagolja. Csak az első házban van mozgás. Oda négy éve költözött be egy magyarországi katonacsalád, kitessékelték mind az előző lakókat.

Feri nehéz járással lép be, alig köszön, a csókot is elfelejti. Leül. Halkan szólal meg, egészen berekedt, annyit kellett mind énekelni, már megutáltam a Szenyorok és szenyoritákat, meg hogy vegyenek tőlem ibolyát. Mert akik nem szóltak hozzá, azok kellett énekeljenek. Megmondták, hogy internálják, akik rejtegetnek, vagyont meg embert, úgyhogy mindenki nagyon kell vigyázzon, mit csinál. Minden teli van az internálási plakátokkal. Sok a spicli mindenhol. Hogy a rejtegetők meg lesznek büntetve. A kórházakból is kiszedik őket. Jött egy nagy kommunista, Kovács Katona Jenő, amelyik a kórházban bujkált, azt mondta, ellopják őköt tőlünk. Ellopják, így mondotta. Viszik Kenyérmezőre dolgozni. Holnap megkeresem, hol van az a Kenyérmező, mert a múltkor hiába néztem, nem találtam.

Pénzt nem adott a gyermekkel?, kérdi hirtelen. Vagy ékszert? Százhúsz pengőt, feleli Erzsi. Öt- és tízesekben. Ahogy a betegek otthagyták. Volt egy doboz az előszobába, oda tette mindenki, amit tudott. Az egészet, ami benne volt, ideadta.

Feri felveszi a hosszú hálóingét, befekszik az ágyba. Matyi mocorogni kezd, cuppogni, nyöszörögni. Erzsi oldalra fordítja, paskolja a hátát, kicsit dünnyög neki, a gyermek elcsendesedik. Feri előbb a bal, aztán a jobb oldalára fordul, sokáig nem tud elaludni, szaggatottan veszi a levegőt. Kanál mézet ne hozzak?, kérdi Erzsi. Nem kell, feleli Feri. Végül a hátán fekve alszik el, hangosan horkol, néha felhorkant, olyankor a gyermek is mozdul. Erzsi minden neszt hall, forgolódik, a lepedő alá csavarodik, a párnája túl magas. Lába, orra hideg. Pedig már meleg az éjszaka.

Feri mindennap hozza az újságot, Erzsi átolvassa, lapozza. Most már a végén kezdi. Semmi, teszi le, csak a vagyonok. Hogy mennyi vagyonok vannak utánuk. Ennyi betű, és semmi, csodálkozik Feri. Mire adják ott a fizetést az újságnál?

Nótakört egy hétig nem tartanak, üzenet jött, hogy most nem lehet, igen veszélyes. Feri bejelenti, hogy vége az ásásnak a gáternél, holnap már rendes munka lesz a városon, azt mondták. És kinek fizessük eztán a kovártélyt?, kérdi Erzsi. Hát eddig is a strómanjának kellett, gondolom, akkor adjuk tovább neki, feleli Feri, majd ő intézi, megőrzi. Egy özvegyasszony a stróman. A nyolcból az első lakás ki lett sajátítva, a két középső megmaradt a tulajdonosnak. Furulyaház, egyik oldalt vannak a lakások, előttük kis udvar. Vannak mentesítések, mondja Feri, lehet, a tulajdonos is megkapja, s marad. Mikor jön az az asszony, ugyanúgy odaadjuk, ahogy eddig is.

Vasárnap Feri nekifog a kiságynak. Deszka van, szerszám van, csak épp nem meri az udvaron csinálni. A konyhában tud csak dolgozni. Műhely nincs senkinek az udvarban. Egy komódnak a fiókjából szabja ki, meghosszabbítja széltől. Erzsi mutatja Schmiedné könyvéből a rajzot. Rácsos ágy, fel tud benne a gyermek állni, kapaszkodni, de nem tud kimászni. A legmodernebb ágynak kivehető az oldala, és alul fiókja is van, hogy a gyermekholmi beleférjen. Az ágyacska felett függöny. Idesüss, mondja Feri, hát azért két hónapra vagy háromra nem csinálok baldachinos ágyat neked. Erzsi nógatja, hogy csinálja csak, majd eladják, gyerekágy mindig kell. Feri keresgél a fásszínben, végül a mosdókamrában a legfelső polcokat szedi le, amit úgyis csak kisszékről érnek el, az éppen jó lesz.

A gyermek, míg Feri dolgozik, a szobában a pokrócon mászik, nyűgösködik, fel akar állni, visszahuppan, kúszik, rángatja a széket, amit odatámasztottak, hogy ne mehessen ki a konyhába. Mikor nagyon hangos kezd lenni, Erzsi benéz, majd becsukja az ajtót. Matyi elhallgat.

Erzsi misére készül, nem a mise végett, mondja, de tíz napja nem volt az utcán. Az ajtót beriglizik belülről, de amikor az asszony elmegy, Feri kinyitja. Matyi nagy szemekkel néz, nyújtózkodik, kézben akar lenni. Nem tudlak, rázza a fejét Feri, szegelek, fűrésszel dolgozok, nem tudlak. A gyermek kezd elkámpicsorodni, Feri odamegy, na jól van, gyere. Felrakja a székre. De nem nyúlkálsz. Nicht spazieren. Matyi figyel, Feri ad neki egy széklábat, túl nehéz, leejti. Aztán egy kisebb fadarabot nyújt oda, a gyermek óvatosan megfogja, leejti, nevet. Feri visszaadja neki. Matyi fogja, kicsit ütögeti vele az asztalt, nevet, ütöget. Feri ritmusra fütyöl és énekel az ütögetésre. „Ennek a szép barna lánynak.” Nincs is a dombon a háza. Csak barna. Barna vagy? Hadd lám. Barna. A gyermek talál egy diót az asztalon, reggel Erzsi ott törte, hogy tésztát csináljon. Matyi az új szerzeményt nézegeti, aztán gurítja. Feri visszagurítja neki. Hát azt tudod-e, hogy „Magas a diófa, retyetye”? A retyetyére Feri összeüti a tenyerét. A gyermek visít. Elhallgass, te. Visítsz, megfog a csendőr!

Mennyi nép volt a templomba, meséli Erzsi szaporán véve a levegőt, csak úgy gyúródtak mind be. Úgy szalad haza, kifulladva. Meleg a május. Kár volt elmenjek, mind csak ide gondoltam. Ki se mentem áldozni, akkora volt a sor. Leszaladt a piacra is, egy üveg tejet vett. Aranyárba adják. Még az üvegért is pénzt kellett adjak, nem vittem nagy bután.

Miután leült a székre, csak azután csókolják meg egymást. S tik?, kérdi. A kisasszony lemezeket hallgatott, válaszolja Feri. Erzsi csodálkozva néz. Minden nótámat elfújtam neki. Még az olyat is, hogy „Két szeretőm volt az éjjel, csuhajja”.

Nehezen férnek a konyhában, Feri a kamaraajtóba húzódik a bakjával. Inkább egy szék kéne a gyereknek, jegyzi meg Erzsi, hogy ne essen ki belőle. Olyan, amiből etetik. Rácsos ágy, etetőszék, állókeret, sorolja Feri, kisasztal, nagyasztal, babaház. És a Mátyás király fejiről a fényes korona! S a seggedbe egy… Na, szól rá Erzsi, elég.

Ebédnél a gyermeket a szobából áthozott karfás székbe teszik, oldalról két ülőpárnával támasztják ki. Erzsi csontból főtt húslevest kanalaz Matyi szájába, és zöldséget nyomkod szét neki villával. Krumplinudli fahajjal a második, beleforgatva egy kis dióba. Ezt is kap a gyermek apró darabokban. Enni, azt tud, állapítja meg Erzsi elégedetten. Ebéd után Feri lefekszik, a kicsit beteszik a kosárba, de nem tetszik neki, bőg, rugdal. Ott maradsz, szól rá Erzsi egyszer, kétszer, de Matyi nem csendesül. Feri feláll, kiveszi a kosárból, kettejük közé rakja. Akkor végre elcsendesedik. Erzsi olvas. A szobában kevés a fény, ledől az ágyra, a sötétben nehezen látja a halvány betűket. Ahol ennyi a tűz, nagy baj lesz abból a szerelemből. Figyeli az alvó gyermeket. Kiveszi a szájából az ujját. Nézi, ottfelejti a szemét. Aztán ő is elbóbiskol. Amikor megébred, megint olvasni kezd.

Már négy óra is elmúlik, mire felkelnek. A gyermek még alszik, aztán ő is ébredezik. Erzsi beszedi a száraz edényeket a mosogatásból, egy nagy fémtálcán mindig kiteszi a padra száradni, mert odasüt a délutáni nap. Kiülök a gyermekkel a karomba a padra, mondja Ferinek. A férfi nem szól, gyalulja a kiságynak a karfáját. Erzsi néz ki az ablakon a függöny felett. Vagy menjünk ki a Sétatérre. Vagy fel ide, felfele. Sétálni egyet. Vasárnap van. Sétál a nép ilyenkor.

Feri nem szól semmit, megáll a keze. Aztán olyan dühösen, mint aki ütni készül, éppen a kezében van egy oldaldeszka, meg is emeli, morogja Erzsinek, meg vagy bolondulva. Elment egészen a józan eszed, te asszony. Most nem mi sétálunk. Nem most voltál a városban, hogy lássad a szemeddel? Nem láttad, ki sétál?

Feri összeméri a két oldalát a kiságynak. Híja van egy fél arasznyi. A fene hogy ott egyen meg, csapja le. Nem vagyok én asztalos.

Egy hóig, kettőig bezárva egy szobába egy gyermek, makacskodik Erzsi. Nincs kivíve szellőzködni. Beteg lesz. S ha beteg lesz, kihez viszik el orvoshoz. Orvos van-e. Megsápad, vérszegény lesz, alvása elromlik, étvágya gyengül. Ő aztán már tudja, tizenöt éve gyermekcseléd. Három könyve is van, Bókay János is mit ír. Mikor még az első gyermekinél volt, nyolc évig tartották ott, ő úgy elolvasta azokat a könyveket, hogy még alá is húzta vonalzóval. Na, nem vitatkozik, ha a séta már politika, azt Feri jobban tudja.

Te ide figyelj. Ha most kimész ezzel a gyermekkel, az politika. Országos! Európai!, kiáltja Feri.

Erzsi hátat fordít neki, egész délután nem beszélnek.

A szobába kis napfolt kúszik be, amikor Erzsi kinyitja az ablakot. Kihajtja a támlát, a vékonyabbik függönyt fennhagyta, a vastagabbikat leengedte. Odarakja a pokrócot a napfoltra, rá a gyermeket, leveti róla a pamut kezeslábast, csak egy kis inget hagy rajta, hogy süsse a nap. Körberakja párnával, székkel, hogy ott maradjon. Feri megáll a munkában, figyeli még mindig dühös tekintettel, aztán visszafordul a deszkákhoz. A gyermek folyton elmászik a napfoltról, Erzsi szűkebbre veszi a kört, a párnákat, széket körülötte. Matyi nyújtózkodik felé, kéri, hogy vegye fel. Erzsi összevont szemöldökkel néz rá, ott maradsz. A gyermek nem hagyja abba, Erzsi énekelni kezd. Nem néz Matyira, kezébe veszi a könyvet, és dudorászik. A gyermek mászkál, Erzsi olvas, Feri gyalul. Ne olvassak?, kérdezi Erzsi. Felolvas egy passzust. Értetted?, szól ki a konyhába. Feri visszakiált, hogy nem hallja, mert gyalul. A napfolt fél óra múlva kimegy a szobából. Erzsi semmire nem emlékszik a könyvből. A gyermek lábát nézi, kerüli a tekintetét, mert akkor Matyi rögtön fel akarja vetetni magát.

Éjszaka menjél ki a gyermekkel, szól Feri békülve. Mikor már az az ember hátulról haza van jőve. Nincs mit csinálni. Nappal nem tudsz. Megfogod a kosarat, s viszed ki.

Kéne valami gumidolog ennek a gyermeknek, hogy rágjon. Kezd fogzani, lehet, mondja Erzsi. Mit tudjak adni neki? Mindent tesz a szájába, amit megkap. Valami cuclija nem volt?, kérdi Feri. Modern gyermek ez, nem cuclis, feleli Erzsi magabiztosan. Feri a kis pincéből, ami a konyhából nyílik három lépcsővel, hoz egy rossz bicikligumit, abból vastag darabot vág. Ezt jól főzd ki, adja Erzsinek. Nem menyen széjjel a fövő vízben?, kérdi Erzsi. Akkor csak mosd jól meg, s fertőtlenítsed. Hát mibe fertőtlenítsem, te jóember? Már aztán pálinkába nem rakom. Erzsi kimossa alaposan szódában meleg vízzel, aztán ecetes vízbe rakja. Estig ott áztatják, aztán Feri rak egy jó bogot a közepére, olyan, mint egy kis masni. Odaadják a gyermeknek, nézik. Matyi óvatosan veszi el, egyik kezéből a másikba, aztán vissza. Leejti, felveszi, a szájához emeli. A gumi túl nagy a kis szájhoz. Adjad csak, mondja neki Feri. A gyermek utánanyúl, Feri nyugtatja. Várjál, fiam. Aztán késsel mindkét oldalt felvágja, hogy négy darabba legyen. A gyermek elveszi, az egyik darabot rágja. Elfintorodik, kiveszi a szájából. Még mindig erős szaga van. Éjszakára Erzsi visszateszi az ecetes vízbe.

A fáskosárnak, amiben a gyermek alszik, két füle van, az egyik leszakadva, Erzsi könnyen ki tudja húzni a szobából, nem kell emelni. A küszöbön csak áthúzza. De mire kiér vele, Matyi megébred, de aztán visszaalszik. Mikor Erzsi már a kispadon ül s mellette a kosár, az első házból nótázás hallatszik, férfiak éneklik részeg hangon az operettet, hosszan elnyújtva minden hangot, „Egy nő után kerget a vágy”. Erzsi tanácstalanul ül, figyel, felegyenesedik, nem tudja, menjen-e be vagy maradjon odakinn. Aztán kicsapódik az ajtó az első házból, s valaki kiönt egy tál vizet az udvaron a kanálisba. Erzsi hirtelen feláll, megragadja a kosár fülét, gyorsan visszahúzza a szobába. A gyermek nem ébred fel, a ringásra elégedetten cuppog.

Feri későn kel, kapkod, a csergőórát gyorsan lenyomta, hogy Matyit fel ne költse, de aztán ő maga szenderült el. Legalább azt a gyermekkocsit elhozhattad volna, jegyzi meg Erzsinek. Hát, ha úgyse lehet az utcára menni, minek a gyermekkocsi, vonja meg a vállát Erzsi. Hazajössz-e ebédre, vagy betegyem? Tegyed, feleli Feri. Visznek ki ma valahová megint, városon túlra.

Feri még a héten meghozta a varrógépet. Rárakott egy erős deszkát a biciklire, arra kötözte a gépet, s tolta hazáig az állomáson túlról. Az anyja egy papírra odaírta, hogy özv. Nagy Sándorné ajándékozza menyének, Nagy Ferencnének a varrógépet. Nehogy Ferit megállítsa a csendőr, hogy a lezárt lakásokból rekvirálta. Erzsi a konyhába akarja beállítani, de a kiságy deszkái elfoglalják a helyet, a szobában állítja fel. Kapsz egy olyan fersinget, mondja a gyermeknek, miután megetette s lerakta a pokrócra. A második doboz port kellett kinyissa. A gyermek folyton a varrógéphez akar menni, a pedált mind bámulja. Erzsi odatolja a kosarat. A kosár eltakarja a pedált, a gyermek sírni kezd, Erzsi rászól. Matyi megszeppen, elhallgat, aztán kezd megint sírdogálni. Erzsi egy zsinórral méri le a gyermeket, hogy az ing hosszúságát megkapja, közben énekli, hogy egy kicsi, kicsi, kicsi… A zsinór csiklandozza Matyit, nevet. Erzsi méri keresztbe-hosszába, nyakát, derekát. Nincs is derekad, te. Vállad? Ekkora váll. Hát ez nem is váll.

A varrógép hangjára a gyermek rikkant, tetszik neki a mozgó szerkezet, de Erzsi most nem szól rá, mert a gép olyan zajos, hogy elnyomja Matyi kiáltozását. Délutánra megvan a kising, amit egy lepedőből szabott ki. Beszeg még három pelenkát is.

Erzsi mosogat, a gyermeket beültette a karfás székbe, kitámasztotta, mert nem maradt meg a pokrócon. Éppen nyújtózkodik, el akar érni egy fazekat, tányért. Erzsi egy kis szűrőt ad a kezébe. Kopognak. Hirtelen beleejti a merőkanalat a vízbe, csobban, lefröcsköli Matyi karját, aki harsányan nevet. Erzsi felkapja, viszi be a szobába, de amint lehajol a kosarához, hogy berakja, a gyermek szája sírásra görbül. Megint kopognak, valaki már le is nyomta a kilincset, de az ajtó be van riglizve. Erzsi meggondolja magát, visszaviszi Matyit a székbe, befordítja a fal felé, és a kezébe adja a szűrőt és egy fakanalat. A postás levelezőlapot hoz. Erzsi megszoktatta az idős férfit, hogy bejöjjön, ne a ládába tegye a lapot, behívja, megkínálja, hol tésztával, hol egy pálinkával. A postás már lépne is befele, de Erzsi elállja az ajtót. Fut a konyha, drága, nem tudom leültetni, mondja, kikapja a levelezőlapot a férfi kezéből, amin máris felismeri az anyja írását. Várjon, László, mondja neki, és beszalad. Tíz fillért hoz. Még sose adott pénzt a postásnak. Majd megmondja Ferinek, hogy csináljon egy láncot is az ajtóra, akkor csak úgy nyitja majd, láncra. László elveszi a pénzt, bólint. Leülhet-e a padra?, kérdi. Hogyne, feleli Erzsi, kitessékeli az ajtó elé, és egy tányéron kompótot hoz neki. A gyermek odabent már ütögeti a fakanállal az asztalt, Erzsi a pad mellett állva szabadkozik, ne haragudjon, drága, nagymosásba vagyok. Isten áldja. Magát is, bólint a postás.

Erzsi bentről lesi, míg a férfi a padon üldögél. A gyermek, aki a fal felé fordítva elunta magát, nyekeregni kezd, Erzsi hirtelen dühvel, sziszegve szól rá. Elhallgass. Matyi elnémul, aztán elnyújtott hangon sírni kezd. Erzsi felkapja, megrázza, mire a gyermek még hangosabban sír, aztán megöleli, megszorítja, csorog a könnye Matyi fejére. Az anyád úristenit, suttogja szipogva. Mire a gyermek megnyugszik, a postás már elment. Matyit a napfoltra fekteti le délután. Erzsi ül az ágyon és dúdol neki, hogy aludjon. „Volt egy kislány, trillárom, de trillárom.” A nóta folytatódik, minden versszakban még egy kislány. Volt húsz kislány. Negyven kislánynál alszik el végre. Erzsi kiül a padra, amíg a gyermek odabenn szuszog. Olvas, sütteti magát.

Egészen megfeledkezett a levelezőlapról. Az anyja írta, hogy kedden menjenek ki a vonathoz, küldi a csomagot. A csíki körvasút délutánra van ott. Nagymama nagybeteg, írja még. Pistáról semmi hír, Magdóék jó egészségben a gyermekekkel együtt. Imádkozunk érettetek.

Kedd délután hogyan menjen? Feri munkába, ő meg mit csináljon a gyermekkel?

Tizenöt éve mind írja, hogy imádkoznak érettük. Mikor hagyja már abba? Mindjárt elmarad a havibaja, s édesanya még mind imádkozik.

Feri késő este jön, szürkén, fáradtan, porosan. Alig csókolja Erzsit. Előbb mosdani akar, a ruháját lehányja a földre, a mosdókamra ajtaja még mindig eltorlaszolva a kisággyal, a konyhában kell tisztálkodni. A víz langyos, épp csak egy tálnyi van. Vidd ki azt a gyereket, mondja Feri, amikor vetkezni kezd. Erzsi beviszi a szobába, a kosarába rakja, Matyi nyafog, de nem sír. Dézsában csak szombaton fürödnek, hét közben tálban mosdanak. Feri az ingét kéri. Néhány villa káposztát szed magának. Addig Erzsi altatja a gyermeket. Matyi nyitott szemmel van, hangot nem ad ki, nem nyúlkál, csak nézeget.

Feri a széken ül, a piszkos, szappanos vize a kisszéken a tálban, ruhája a földön. A táskából most szedi elő a holmiját, fazék, kanál.

Erzsi leül mellé az asztalhoz, újságot hoztál, kérdi? Várja, hogy Feri mondjon valamit. Csak nem a gyűlésben történt valami. De ma nem volt gyűlés, vagyis nótakör. Feri fojtott hangon szólal meg.

Ki voltunk ma víve a táborba.

Erzsi nem kérdez, Feri suttogva folytatja.

Kádakat kellett csináljunk. Kádakba fognak főzni nekik, azokat kellett megcsináljuk, hogy lehessen főzni. Kádakba, mondja erősebben megnyomva, mintha Erzsi nem értené. Az asszony nem is érti, hogy lehet kádban főzni. Feri fogja a villát, mintha venni akarna, aztán visszateszi a tányérra.

Tisztára, mint a cigánytábor. Nem lehet elképzelni. Téglaszárítókba vannak berakva, csak tető van, oldala nincs. Az a sok ezer nép. Pokrócok meg szőnyeg akasztva körbe. A földre vannak feküdve. Le a földre.

És láttad?, kérdezi hosszú csend után Erzsi, s a fejével befelé int a szobába. Feri összeráncolja a homlokát, aztán megérti. Senkit. Úgy ügyeltek ránk ott a csendőrök. Kassáról vannak rendelve, azt mondják. Most hozták ezeket, a kassaiakat, mert először a miénkek voltak. De aztán le lettek cserélve, mert nem megbízhatók. Így mondták. Egy szót nem volt szabad beszéljél. De még egy szerszámot se kérjél. Semmit. Mert az ittenieknek lehet, van köztük ismerőse, s akkor túl puhák, s még megesik a szívük. Idegeneket hoztak mind.

Holnap is oda visznek, folytatja, szakad le a hátam. Erzsi odaáll Feri mögé, kihajtja az inget a válláról, nyomkodni kezdi. A csontos, izmos váll kemény, mint a kő, Erzsi gyúrja, erős kézzel nyomkodja, még a könyökével is. Elővesz egy lapos botot a fiókból, amivel a puliszkát szokta verni, azzal kezdi ütögetni. A bőr már vörösödik, akkor erős ujjaival felcsípi a nyakánál, s számol közben. Feri felszisszen, fintorog, Erzsi nem ereszti, nyomja vissza a székbe.

Írok egy pár sort, add oda valakinek, hátha megkapja. A konyhaasztalt leszedi, aztán előveszi az éjjeliszekrényéből a töltőtollát, amit bérmálkozására kapott, és egy ív írópapírt. Lendületes betűvel írni kezd. A nevét ráírom, nem? Isten ments, feleli Feri. „Vigyázunk rá, mint a szemünkben a fényre. Isten áldja, kegyelmes”, de kijavítja, „kegyelmed”. És a saját nevéből csak a kezdőbetűjét írja oda: E.

Feri kéri, hogy olvassa fel. Szigorú tekintettel hallgatja. Mi az isten haragja az, hogy vigyázunk rá, szól dühösen. Megkapják nálam, s mit mondanak. Ékszer vagy vagyon, pénz. Internálnak. Ezt akarod? Írjál másikat. Egy szót se a… s int a szoba felé. Akkor hogyan írjam, hogy jól van s egészségben? Írjad, hogy az egész család jó egészségnek örvend.

Örvend a fene, mondja Erzsi. Mikor mész, hogy végezzed a dolgod, csak nem kísérnek. Na akkor adjad oda valakinek, s mondjad a nevit. Nem tudod, hányan állnak ott sorba a latrinára, válaszolja Feri. Ott egy óra is megvan, amíg sorra kerülsz. Mi a ház végébe mentünk. Egész nap szorítottam, nem tudtam elmenni a klozettre. Akkor menjél most, mondja neki Erzsi, bészorulsz egészen, ha nem mész. Aztán tudod, eheted a korpát.

Erzsi új papírt ír, a régit beteszi a fásládába, holnap begyújt vele.

Éjjel nem tud aludni, lapot ír Ilusnak. A könyvet még nem tudja küldeni. Jó egészségben vannak, dolgoznak, aggódnak minden gyermekért ott náluk. Nem járnak sehova, sok a… Meggondolja magát, nem írja, hogy légiriadó, lehet, olvassák a lapokat is. Azért is írnak lapot, mert a levél lehet, fel van bontva. Sok a dolog, fejezi be végül. Ölelem a gyermekeket, a kis Ilust és Imrét. Hogy várom, hogy felgyertek, kart karba fonva egyet sétáljunk a ragyogó városban, elmenjünk színházba, cukrászdába, elbeszéljük a nagy újságokat! Mi mostan nem megyünk le édesanyánkhoz, nincsen szabadságolás. Írjál, drága Ilusom. Isten áldását kérem rátok és az egész családotokra.

Erzsi mind nem tud elálmosodni, Ilussal be jó volna egyet beszélgetni. Sétálni. Becsukja a szobaajtót, marad olvasni a konyhában. Hanna már a szíve alatt hordja a szégyenét. Minden oldal tele van az élet minden szagjával, ízével, színeivel. Szenvedélyes és veszélyes, Erzsi rátapad a mondatokra, újra és újra olvassa őket. Még a fájdalom is milyen gyönyörű. Micsoda életek, óriás vágyak, viharok. Olvashatná sebesen, falhatná a könyvet, de félreteszi.

Lapozza a tegnapi újságot, Feri nem hozott újat. A tegnapi összehajtva a konyhaszekrényen. Magyarokról szóló ének az első oldalon. Erzsi mindig átlapozza az első oldalt. A jelen megtagadja apáit, olvassa most az egész oldalt betöltő cikkben. Hogy a jelenben mindig az apákkal hadakoznak. Hát ő az élő életében nem hadakozott az édes szülőapjával, akit úgy szeretett, mint a vajat, s minden gyermeke csüngött őrajta. Ő aztán nem írná tizenöt éven át, mint az anyja, hogy imádkozunk érettetek. Aki egy kicsi történelmet tud, folytatja a cikk, az tudja, hogy biza mindenki a jelenben az apáira dühös. Hogy az apái mit rontottak el. „Mi itt Erdélyben megszoktuk, hogy megmondjuk az igazat.” Aztán rákezdi a nótát, hogy mit tévedtek apáink. Hogy kik szedték el a vagyont. S akkor, hogy mitől romlott a haza. Kiktől. De március 19-én mód nyílt a kérdés megoldására, s a kormányzat ki is használta. A „kérdést egyszer s mindenkorra vagy legalább is igen hosszú időre véglegesen megoldjuk”. Azóta többé-kevésbé lezártnak tekinthetjük.

„Itt Erdélyben megtanultunk egyszerűen csak magyarnak lenni »ahogy lehet«.”

„Ahogy lehet”, olvassa újra. De a következő sor már nem arról szól, hogyan lehet. Megfordítja az újságot. Az utolsó oldalon: „Készül a könyvgettó a könyvtárakban.” Jövő heti színházi műsor. Mennyi operettet ad a Nemzeti Színház! A Három a kislányt megnézték, mikor egyszer Ilus feljött Kolozsvárra. Jaj, istenem, miről is szól? És A Noszty fiú esete is megy Tóth Marival. A gyermek nyöszörög, aztán egyre hangosabban kezd sírni. Erzsi bemegy hozzá, beszél neki szelíden, de a sírás csak erősödik. Ejsze fogzol, mondja neki. Feri megfordul, valamit morog. Az isten… Erzsi kiveszi a gyermeket, kiviszi a konyhába. Ad neki egy kis vizet. A gyermek elhallgat. Kimegy vele a padra. Felet üt a harang a közeli templomból.

Erzsi behunyt szemmel ül a sötétben, karján a gyermek elaludt. Sétálni hármasban a gesztenyefák alatt, mutatni büszkén magad a városnak. S a gyermeknek a hattyút a tóban. Az volna szép.

Reggel bőven tesz ételt, almát sokat, két üveg befőttet, három nagy karéj kenyeret. Feri figyeli. Jól van, megpróbálom. Mit tesz az a végén, hogy „Csillagunk ragyog?”, kérdi. Hát, mondja magabiztosan Erzsi, hogy ragyog. Érteni fogja. Egy édesanya.

Feri bólint, bepakol a táskába. Erzsi megfogja a karját, ezt a lapot meg dobd majd be a ládába, fel van bélyegezve, nem tudok kimenni. Kenyér is kellene. És ha tudsz, végy egy irkát. Le fogom írni egy naplóba, hogy mi történik. Hogy tudjuk majd mondani, hogy mikor állt fel s indult meg. Mert már mind áll, azért.

Feri aznap korán jön meg, hozza az irkát, kenyeret, egy csomó retket és zöldhagymát. Öleli s csókolja Erzsit, húzza magához, szorosan fogja, akar valamit. Míg csókolja, a gyermek orrát meglegyinti a hagymával, Matyi hangosan mondja, hátyátyátyá. Úgy, úgy, csak csendesen, pisszeg Feri, megcsókolja Erzsi nyakát. Erzsi azt feleli, mosdjál ki, majd holnap lesz minden.

Odaadtam az ételt egy bábanőnek, mondja Feri, mikor szedi elő az ételhordó fémdobozokat. Miféle bábanőnek?, kérdezi Erzsi botránkozva. Nem tudom, vannak ott kirendelve bábanők is. El voltak különítve ketten, nem a néphez tartoznak. Elvette, elrakta a zsákjába, azt mondta, megkeresi.

S láttál valamit?, kérdi Erzsi aztán. A városházán akkora a sor, hogy a Nemzeti Színházig ér, meséli Feri. Kérelmezők a lakásokra meg az üzletekre. Mindenre kérelmeznek. A bombakárosultak előre vannak véve. Meg a munkáscsaládok. Azt mondták legalább. Osztják a rádiókat is. Na, hölgyek, kaptok valamit, s kifordul az ajtón.

A bicikli csomagtartóján spárgával odakötve egy nagy, díszes kalitkát hozott, benne két sárga papagáj rikácsol. Ki volt dobva a kerítésen túl. Elhoztam, még élnek. Feri leteszi a gyermeknek a pokrócra a kalitkát. Matyi figyel, mozdulatlanul ül. A papagájok rikácsolnak, verdesnek a szárnyukkal, repkednek összevissza a kalickában, néha egymásnak mennek. Egyszer csak a gyermek is felrikkant, aztán összecsapja a tenyerét. Odakúszik, bedugja az ujját a rácsok közé, Erzsi gyorsan elkapja.

Mikor kell menjél megint?, kérdi Erzsi, míg nézik. Nem kell. Lehet, amikor ki lesznek már menve, akkor.

A kalitkában fellógatva két tál, Feri óvatosan benyúl, kiveszi, vizet önt a madaraknak. Mit kell egyenek ezek?, kérdi Erzsi. Kenyeret, diót. Tört puliszkát, gondolom. S akkor egész éjjel fognak rajcsújozni, morogja Erzsi. Na ide süss, mutatvány. Feri elvesz egy nagy törlőt, s ráborítja a ketrecre. A madarak egyből elhallgatnak. S ezek tudnak beszélni?, csodálkozik Erzsi. Hát meg kell tanítsuk nekik az emberi szót. Jó reggelt!, mondja tagoltan Feri a papagájoknak. Jó reggelt, ismétli. Sokat kell nekik mondani, s megjegyzik. Jó reggelt. Beszéljél nekik mindennap, s megtanulják. Mondjad szépen, jó hangosan, jó reggelt!

Na végre, sóhajt Erzsi, mikor késő estére megvan a kiságy. Felseper, felmos, Feri elhúzza a kosarat az alvó gyermekkel, akarja bevinni az ágyat a szobába. Erzsi halkan szól, nem-e jobb a kamraajtó elé, s akkor külön vannak. Végül csak a szobába teszik.

Az orvosokat viszik ki először, mondja Feri. Dunántúlon van a Kenyérmező, azt mondták. Mikor viszik?, kérdi Erzsi. Azt nem mondták. Hamar.

Szombat este dézsában megfürdenek. Előbb Matyit belelógázzák a vízbe, Feri ki- s bemártogatja, egyre mélyebben, a gyermek kapálózik, csapdos, gügyög, aztán mind hangosabban visít, mosnak neki hajat s orrot, fület, nem tetszik neki, tiltakozik. Aztán Feri meglóbálja, lerázza a vizet róla, míg Erzsi törölközőt hoz, Matyi kukkra pisil, Feri mellét telibekapja. Te, fiú vagy te? Hát ez úgy pisil kukkra. Erzsi ismét belelógatja a vízbe, becsavarja, a karosszékbe teszi. Feri nem vetkezik, míg a gyermek ott van. Erzsi beviszi a szobába, eteti csuporból a gyermekporral, aztán altatja, de a gyermek éber, mind mondikál. Erzsi énekel neki, s míg fürdeni megy, Feri csitítja Matyit. A kiságy a szobában áll, nem tudtak eljárni klozettra, míg a konyhában volt. Feri is énekel egy operettet, „Túl az Óperencián”, Matyi meg mind beszél hozzá, túl korán van még neki, nem tud aludni. Erzsi karba veszi, dúdol, hogy mielőbb elaludjon.

Feri leül az ágyra, ölbe veszi Erzsit, ő meg a gyermeket. A férfi csontos combja, térde nyomja Erzsit. A gyermek meg akarja fogni az asszony nagy mellét az ingen át, Erzsi elveszi a kezét. Matyi nyújtózkodik. Nem, szól erélyesen Erzsi. Feri fogja a másik mellét. Te se. Várjál. Feri hintáztatja a hölgyeket, a két lábát összeszorítva, sarkát emelgetve ringatja őket, „Hopp, hopp lovacska”, énekli hozzá, a gyermek egyre vidámabban kurjongat. Hát így nem fog elaludni. Feri jobb keze kúszik fel Erzsi inge alatt a combján, az asszony rácsap, hopp, hopp, egy csípős bolha. Feri jobban magához húzza, jesszusom, kacag Erzsi, hát még a gyermek nem aluszik, ne kezdjed. Feláll, beteszi a kiságyba Matyit. A gyermek néz, nyújtózkodik felé. Nem veszlek fel. Kimennek a konyhába, Matyi a szobában sírdogál, egyre hangosabban, végül elcsendesedik. Feri felhúzza az inget Erzsin, állva simogatják egymást a sötétben. Vén fejjel úgy, mint menyasszonykoromban, súgja Erzsi. Már egészen megvagy, suttogja a férfi fülébe, ő is dörzsöli. Aztán bemennek a szobába.

A kihűlt vízben Erzsi újra megmosdik, Feri az ágyban megint öleli, gyorsan elalszik.

Vasárnap jókor reggel Feri indul az édesanyjához. Mit mondjak neki, meddig vagy beteg?, kérdi nevetve. Már nagyon várja, hogy menjél. Valamit csak kell mondjak. Erzsi vállat von. Hát, még hónapok, feleli lassan, amíg vége lesz. Hídd el édesanyát, megmondjuk, hogy a gyermek egy bombakárosult asszonyé, aki kórházba van. Hídd el, csak ne mára, mert nincs olyan ebédünk. Jövő vasárnapra.

Feri tolja a biciklit kifelé az udvarban. Nyílik a harmadik szomszéd ajtaja, az asszony kikiabál, Feri, drága, álljon meg. Erzsi résre hagyja az ajtót, figyel. A kazánja folyik, nézze meg, kéri az asszony. Most siet, mondja Feri, délután megnézi. Erzsi már sose jő át, teszi hozzá az asszony. De jól van, ugye? Dógozik mind, ugye? De milyen szépen énekel. Mikor terítek, mindig hallgatom. A leánka is hallgassa, ugye?

Az udvarban a szárítókötelek éppen Erzsiék előtt vannak kifeszítve két oszlop közé, ott terít az egész udvar. A szomszédasszony özvegy, egy fia van, nagy már, csak igen részeges, mindenét elissza. Az asszony trafikos volt, de odalett minden, a fia elitta. Most utcai árulásból él.

Mikor Feri megjön, Erzsi kérdi, hogy nem jobb volna, ha kiköltöznének. Ez a pletykás özvegyasszony. Ilyen jó lakást most hol kaphassanak?, mondja Feri. S akkor jobban szem előtt vannak. Most nem kell mozgolódni, csendbe kell maradni. Kicsit türelmesen, s vége. Már úgyis elveszítette a háborút a büdös németje. Az ő pártja se támogatja Magyarországot, teszi hozzá. Nem is támogatták, már csak a barnaingesek akarják mind a háborút. S magyarázni kezdi. Ők, a szakszervezetbe s a szociáldemokraták egy percig nem támogatták a háborút. De bezzeg az Erdélyi Párt. Mert csak ők maradtak, akik szavaznak. Horthy fenekibe. Legyen Erzsi türelemmel s csendbe.

Akkor már ne is énekeljek?, kérdi Erzsi sértődve.

Halkan. Mindent halkan.

Csütörtökön Erzsi kéri Ferit, hogy korán jöjjék meg, mert templomba megy, áldozócsütörtök van, nagy mise lesz, papszentelés, jön a püspök Romániából. Hogyhogy Romániából?, csodálkozik Feri, a román püspök? Dehogy, a gyulafehérvári, tudod, aki ott kellett maradjon Romániában a visszatérés után. Nincs is magyar uralom alatt az a püspök?, kérdi Feri csodálkozva. Hát, ha Romániában van, akkor gondolom, nincsen.

Erzsi sietve jön meg a miséről. Az ajtót beteszi, elhúzza a függönyt, törli a kendővel arcát, nyakát. Jesszusom. Feri rögtön becsukja a szobaajtót, a gyermek a pokrócon játszik, nézi a papagájokat. Fogja az asszony kezét, megcsókolja. Erzsi nem szereti, mikor izzadt s csókolják egymást. Körbevették a templomot, mondja Erzsi. Teljesen körbe volt kerítve. A püspök beszélt. Erzsi elhallgat, törli magát, a kiskabátját leveszi.

Kispapokat szentelt. De nem tudtam figyelni, annyi nép volt, oldalra alig tudtam begyúródni, de zúgott minden, vagy a fejem zúgott. Bent ültek az összes nagy méltóságok, városvezetők, mindenki, kakastollasok is, bent a padokban. Apácák is rengeteg. A testvériségről beszélt, s hogy embertelenül bánnak velük, s úgy kimondta egyenesen, hogy kikkel. Kimondta. Hogy a zsidókkal, suttogja Erzsi. Hogy az emberekben az emberi személy méltóságát megalázzák. S bizonytalan a sorsuk, s hogy minekünk mi a keresztény feladatunk, s hogy nem a felekezetet s származást nézi a Krisztus. Ők kell legyenek a bénának a lába s a vaknak a szeme, s a szegénynek és elesettnek s a szenvedőnek a gondviselő atyja. S a végin azt mondta, hogy a kispapoknak kell készülniük a mártíromságra. Mert ez a dicsőség lesz nekik megadva. Hogy fel kell áldozzák magukat. Ezt mondta a végén. Mártírnak kell legyenek. Addigra összeszedtem magam jobban.

Hát aztán mikor mentünk ki, ott álltak fiatalemberek a főtéren a New York felől, még tiszta gyermekek, s így szalutáltak, így, a Hitler-kézzel. S köptek s kacagtak mind. Isten az égbe. Kétórás volt a mise, két és fél, mint a húsvéti. Akkor már a feltámadás kell jöjjön, teszi hozzá Erzsi. Melegítsél nekem vizet, beteszem a lábom egy kis sós vízbe, úgy el van dagadva az állástól. S a derekam szakad meg. Még szerencse, hogy vettem szentséget magamhoz. Miért szerencse?, kérdi Feri. Erzsi nem felel, húzza le a vékony pamutharisnyát. Jesszusom, tiszta víz vagyok.

Meg lesz számolva aztán, hogy hány mártír lett. Kíváncsi is vagyok, feleli Feri savanyún. S aztán hogy hagyják-e a püspököt, hogy menjen vissza Romániába, vagy le lesz fogva.

Ez a püspök Csíkból való, mondja Erzsi. Feri magához húzza, öleli. Szeretjük, aki Csíkból való. Te, s mit gyóntál?, kérdi a férfi belesuttogva a fülébe. Hogy már két szeretőm van, meggyóntam, kacsint Erzsi, s a fejével int a szoba fele. No, mit gyóntál, kérdi most komolyan Feri. Azt nekem nem kell megmondani, csak annak, aki fel van szentelve, feleli Erzsi.

Borissal találkoztam. Kérdeztem, szolgál még, azt mondta, az ő gazdái átszöktek a román határon. S kérdezte, akkor én hogyan vagyok. Azt feleltem, a mieinket elvitték. Pedig az övéi ki is voltak keresztelkedve. S mégis szöktek. Egy cigány vitte át őket itt Tordánál, s aztán a cigányt két nap múlva megfogták. Internálták. Kérdezte, hogy miért nem mentem, mikor meg voltunk beszélve, s nem is írtam bár egy lapot. Azt feleltem, beteg voltam, kiütéses. Akkor menjek jövő csütörtökön, mert a csíki asszonyok akkor gyülekeznek. Elmegyek. Menjél, fiam, menjél, jót tesz a hölgytársaság, mondja rá Feri, s megsimítja Erzsi arcát s nyakát.

Csendesen vacsoráznak. Mielőtt Feri lefekszik, Erzsi kérdi, vajon náluk a templomban is ez van? Feri csak nagy ünnepen megy, a főtérre jár, unitárius. Feri vállat von, lehet, elmegyek vasárnap. Menjél, feleli Erzsi, én nem megyek már, hallottam eleget.

Feri ruhástól fekszik az ágyra, Erzsi rászól, nem szereti a ruhát az ágyban. Amíg altatja a gyermeket, dúdol neki, s Matyi hablatyol, mondikál. Eszébe jut, hogy letakarja a papagájokat, a szobát is elsötétíti. Aztán a gyermek beveszi az ujját a szájába, Erzsi kiveszi, s így még háromszor, míg sírni nem kezd, akkor benne hagyja. Mikor elalszik, lassan kicsúszik az ujja. Erzsi nézi az arcot, oda is hajol, egész közelről néz bele, a gyermek szemhéja megremeg, érzi a meleget a másik arcból.

Erzsi kiül a padra, kiviszi az újságokat, van két- meg háromnapos, amit ki se nyitott. Kihajtja, a végén kezdi. Egész oldalas riport: „Kint jártam a gettóban”. Erzsi nézi az írást, aztán továbblapoz. Meggondolja magát, s kezdi olvasni a cikket. Nyílik az ajtó a harmadik szomszédban, az özvegyasszony int neki, visszamegy, hoz valamit, s odaül hozzá, hogy beszélgessen. Erzsi összehajtja az újságokat, beteszi a pad és a rongyszőnyeg közé. Az özvegyasszony egy doboz cigarettát vesz elő, de Erzsi mondja, hogy Feri nem cigerettás. Erzsi kérdi, hogy Márti néni mit tud most eladni. Mert őneki lett varrógépe, tud varrni. Férfigagyát, feleli az özvegy. S ha varrok, eladja nekem?, kérdi. Márti néni bólint, amíg a lába bírja, járja a várost s árul. S nem fél?, kérdi Erzsi. Mitől?, kérdi az özvegy. Hát a sok riadó, bombatámadás, minden. Hova megy olyankor? Márti néni legyint. Jobb is volna, ha egy jól eltalálná. Behúzódik egy kapualjba, s készen van.

Erzsi örökké jött-ment a városban, most fullad meg a házban. Kéri Ferit, hogy bár egy napot mondjon beteget, maradjon otthon, vasárnap este úgyis megint megy a nótakörbe.

Fektetés után Erzsi folytatja Berde Mária könyvét, de kiesett a hímzett könyvjelzője, azt sem tudja, hol tartott. Keresgél, belefog, aztán félreteszi. Előveszi a bibliáját. A szekrényben tartja, nem a kis polcán, ahol a többi könyvét. Nem szokta olvasni, a templomban sem érti, amikor olvassák latinul. Odahúzza a széket a lámpa alá, ahol Feri dolgozni szokott, hogy lássa a betűket, mert igen aprók. A zsidókhoz írt levelet választja. „Ez utolsó időkben szólott nékünk” Isten a Fia által. „Ki az ő angyalait szelekké teszi és az ő szolgáit tűz lángjává.” Tűz lángjai kell legyenek a mártírok, ha feláldozzák magukat. Hangosan olvas. Lehet, nem az utolsó időkkel kell kezdeni, mondja magának. Becsukja a könyvet, kinyitja megint. Elkezdi inkább elölről, a teremtéstől.

A gyermek a szobában hangokat ad ki, ajkát fújja, pergeti. A papagájok úgy maradtak letakarva, csendben. A gyermek mind hangosabb, Feri végül bemegy hozzá, s csendre inti, de Matyi nyöszörög tovább. Felveszi, lovagoltatja a combján. Mikor abbahagyja, a gyerek visít, „iiii”, Feri folytatja. Gülüm, mondja Matyi. Gülüm. Aztán Gülüm karam. Gülüm karam. Feri elunja, kiviszi Erzsinek a gyermeket. Ide ne add nekem, mondja az asszony, aztán mégis elveszi. Bal karján tartja Matyit, jobb kézzel körmöl az irkába. „Ügyesen felhúzza magát”, „okosan figyeli a madarakat”, „megette a tört, kifőtt zöldséget gyenge tyúkhússal”. „Súlyára nézve gyarapodott. Feri bácsit kukkra pisilte ma is.” „Május 18-án, csütörtökön”, írja az oldal tetején, á, kezdi a szót, áldozócsütörtök, de aztán nem folytatja. Becsukja a füzetet, aztán kinyitja, hozzáírja: „Isten megsegít.”

Vasárnap délre ebédre várják Feri anyját. A templomból egyenesen hozzájuk megy. Erzsi kérdi Feritől, gyermeket mondtad, igaz? Feri bólint.

Az asztalt a konyha közepére húzzák, Matyit bent tartják a szobában, míg Erzsi főz. Feri a papagájoknak töri a kukoricát egy mozsárban, egészben nem tudják megenni a szemet. Erzsi kapkod, jesszusom, mindjárt dél, s a laska nincs még kifőzve. A gyermek hangosan szólongatja, dádádádá. Gülüm karam. Szóljál neki, hogy csendbe legyen, mondja Erzsi Ferinek. Feri megint emlegeti a rádiót, Erzsi dühösen feleli, hogy hagyja már azt a rádiót, nem kell neki. Pedig most osztják, ami el lett rekvirálva, fel lehet iratkozni. Gyuláéknak már van. Nincs rádió, szögezi le Erzsi. Ha hallgatni akarod, átmész oda, mutat az első szomszédhoz.

Az asztal már terítve, amikor Klári mama érkezik. Vastag lábain gyorsan, billegve jár. Nem kopog, csak lenyomja a kilincset. Riglivel van bezárva. Mióta rigliztek?, kérdezi. Csókolom, szalad oda Erzsi, megcsókolja két felől, Feri kezet csókol. Az asszony rászól, fiam, meg vagy bolondulva. Lábát megtörli, elindul körbe, előbb a konyhába, aztán a szobába. Itt van, mondja, mikor a gyermeket meglátja. Nem is kicsi szopós már. Ez már eszik mindent. Na, szerencsétek van. S hol lakik, akit kibombáztak? Erzsi ránéz Ferire. A Monostor elején. A Fogoly utcában. Ott is volt?, kérdezi Klári mama. S az ura? Hát, kezdi Erzsi, ahogy mindenik. Katona. S melyik kórházba van bevíve? A klinikáknál, az egyetemibe.

Ebédnél kihozzák a gyermeket, túl hangos odabent, nem lehet csillapítani s folyton ki akar jönni. Beültetik a karfás székbe a párnák közé, Erzsi eteti kiskanállal levessel, apróra vágott laskadarabbal. Matyi el akarja venni a kanalat, Erzsi tolja félre. Te, ne úgy, szól a mama, de nem folytatja. Tört krumpli van prézlis hússal, savanyúval. Utána édes málé, hidegen, cukorral kivert tejfelt szoktak rátenni, de most nincs se cukor, se tejfel.

Na, ez olyan tifélétek, ezt itt mi nem csináljuk, jegyzi meg Klári mama. Ide süssetek, mondja, és előveszi a füles kézitáskáját. Egy kis zacskó frissen pörkölt kávé van benne. Az egyik szomszédasszonynak csendőr a fia, s az adta neki, mert tartozott a bundasapka árával.

Varázslóné, kiált Feri. Matyi tapsol, Feri megfogja a két kezét, s tapsoltatja.

Mindjárt főzöm, áll fel Erzsi, csak előbb a gyermek. Szagos, mondja. Beviszi a szobába, pelenkát cserél rajta, közben dúdol. Altatja a gyermeket. Az ajtó nyitva marad.

Te Feri, miért nem vesztek ki egy gyermeket ti is az árváktól? Hát annyi van. Egész csecsemők vannak. Senki nem tudja meg.

Feri csak mosolyog, nézi a szobaajtót. Köszönjük a tanácsot, édesanyám, meggondoljuk. Tessék még falni a máléból.

Nem szeretem, fiam, én ezt az ételt, feleli csendesen a mama. Annusnak viszek, hátha megeszi. Alig tud enni már. Annus a szomszédasszonya, nyelési rákja van.

Látod, mi is odavettük mindig Melindát, folytatja Klári mama, mert milyen rossz szülei voltak, elhagyták mind. Örökké nálunk volt. Odaültettük az asztalhoz, sose néztük, hogy a másé. Ott játszódott mindig veled meg Sándorkával. Egyik szülő erre, a másik arra, az apja még ivott is, mikor két hétbe egyszer hazajött, hazavitte, jól megverte. S tessék, most már a Melinda is meg van házasodva, rendes életet él. Sajnos nem kapott jó férjet. De hát. Na. Nem lehet mindenki olyan rendes, mint te meg Sándor. Ti meg lettetek jól nevelve. Szegény apátok. Az egy vaj ember volt.

A kávéhoz Erzsi előszedi a szekrényből a szervizét, amit kaptak az esküvőre. Kiülnek a padra a napsütésbe. Klári mama hosszú szárú, fűzős cipőt visel, megoldja felül, dagad a lába, panaszolja. Mama, nem dől le?, kérdi Erzsi, miután megitták a kávét. Én meg maga mellé, feleli Feri.

Az ablaktáblák be vannak téve, a szoba hűvös. Feri leoldja az anyja cipőjét. Köszönöm, fiam. Feri gyorsan elalszik, a mama újságot kér, és hozzá a szemüvegét a táskájából. Nekem az újság az altatóm, magyarázza. Úgy alszik el, hogy betakarja az újsággal az arcát.

Késő délután Feri elkíséri a mamát a buszig, le a Törvényszék elé. Mielőtt Klári mama elmegy, felveszi a gyermeket, szakértő szemmel megnézi, kezével méri. Inti a fejével a fiának, hogy ne feledje, amit beszélt neki. Gyermek, gyermek, mondja éneklő hangon, s felállítja Matyit az ágy mellé. A gyermek kapaszkodva áll, rogyadozik a lába, aztán lehuppan a fenekére.

Este Erzsi feljegyzi az irkába: fogja az ágydeszkát, s állingál mind mellette.

Guten morgen, köszön el Feri a papagájoktól. Buták vagytok, csak németül tudtok megtanulni. A papagájok hangos csapkodással, cserregéssel válaszolnak a férfinak. Feri megcsókolja Erzsit, későn jön, mondja, nótázik ma. Orrával megböki Matyit a homloka közepén. Matyi meglepődik, aztán felnevet. Ül a székben két párna között, rágja a gumijátékát. Te, vegyél va-egy dudlit a gyermeknek, kéri Erzsi, mondjad, hogy nem szopni kell, hanem fogzik. Azt mondtad, nem szabad neki, válaszol Feri. Hát most már mi mondjuk meg, mit szabad, mit nem. Pénzed van-e? Úriember nem jár üres zsebbel, mondja Feri. Kések el, háromnegyed hét van. De nincs egy patika se. Mind be lett zárva. Át kell vegyék, s akkor nyitnak. Elvették mind, mondja Feri dühösen. Nem kajtatok én most patika után.

Péntek van, Erzsi takarít minden pénteken. Beáztatott borsót tesz fel főzni, az első levét leönti, mert az csinálja a belekben a szelet. Tesz bele zöldséget, szárított tarhonyát a végén. Neked majd szét lesz passzírozva, ne félj semmit. A gyermek spárgával összefűzött diókat csörget, amiket Feri fúrt ki neki. Egyiket a szájába veszi.

Megszólalnak a szirénák. A fene, hogy ott egyen meg, mérgelődik Erzsi. Már reggel is kell csináljátok.

Néhány perc múlva hatalmas dörrenés rázza meg az ablakot, a szirénák folyamatosan zúgnak. Újabb becsapódás. Erzsi felkiált, gyorsan nyitja az ajtót, egy embert lát futni az udvaron. Az óvóhely a szomszéd utcában van, belép a cipőjébe, felkapja a gyermeket, indul ki. Visszaszalad, a levest elhúzza a kályha szélére, egy csupor vizet önt be az égő fára, felcsap a füst. Újabb fülsiketítő dörrenés, ablakcsörömpölés, zúg az ég, folyamatosan bombáznak.

Erzsi elhúzza a konyhaasztalt, felnyitja a pincelejárót, visszaszalad egy pokrócért, nehezen egyensúlyozva a gyermekkel és a pokróccal lemegy. A gyermek a kapkodásban némán ül Erzsi karján, majd amikor a sötét pincelejáró fedele lecsapódik, felsír. Egyre hangosabb az égzengés. A zúgás, a folyamatos robbanások hangja lehallatszik. A pincében Erzsi csak guggolva tud haladni, a ruhája széle beakad a lépcsőbe, elhasad. Leül egy félig tele krumpliszsákra, a pokróccal betakarja a gyermeket. A pince nyirkos és sötét, gyertyát nem hozott. Bal keze remeg, a bal combja is, amin a gyermeket tartja. Egész közelre esik egy bomba, a pince falán pereg a vakolat. Meleget érez szoknyáján, bepisilt. A gyermeket egészen rászorítja a testére, úgy fogja, jobb kezével is tartja a remegő balját. A szorításban Matyi megnyugszik. Végig alszik, amíg tart a bombázás. Mélyen, nyugodtan.

Két hosszan elnyújtott jelzés hallatszik, a légiriadó elmúlt.

Miután minden elcsendesedett, Erzsi sokáig marad még. Próbál felállni az alvó gyermekkel, de a bal oldala, mint a rongy, csuklik össze. A szája sarka, az ajka, keze, lába még mindig reszket, a bal szemét alig tudja kinyitni. Jobb kezére támaszkodva alulról próbálja kitolni magát. Aztán fogja a pokrócot, belecsavarja Matyit, leteszi maga mellé, miután a sötétben kitapogatta, van-e valami a földön. Csak szétszórt krumplik és hagymahéj.

Verik az ajtót kívülről. A kilincset nyomják, be van riglizve. Erzsi, az isten áldjon meg, Erzsi, nyisd már ki. Erzsi!

Az asszony nehezen feltornázza magát fél kézzel a lépcsőn, a bal karja nem fog, a bal lábát is húzza. Feri áll porosan, zihálva az ajtóban, inge a vállnál elszakadt, keze véres. Gyermek?, kérdi sietve. Hozzad fel a pincéből, feleli Erzsi. Feri kapja az elemlámpáját, na hál’ istennek, szalad le a lépcsőn. Matyi hunyorog, mikor felérnek a fényre. Te, ez a gyermek végig úgy aludt, mint a tej. Hát mit akarsz, feleli Feri, tudja, hogy mi a jó. Ha bombáznak, közel a szabadulás.

A konyhában leesett a falióra, a beüvegezett újságcímlapok, a főkormányzó asszony arcképe eltörött, s a papír beszakadt. A gyermek pokróca tele vakolattal. Feri kimegy, megnézi a tetőt, nem érte-e kár, de csak néhány cserép törött náluk meg a szomszédnál.

Az állomást bombázták a legjobban, meséli aztán Erzsinek, meg a gyárakat. Édesanya jól van, oda futottam le először, mikor följöttünk a légópincéből, de addig nem mentek fel a gépek. Ez már a vége, meglátod, szívem. Vége van mindjárt.

Az a légópince olyan fullasztó volt, folytatja izgatottan, annyi ember, sok még kint is maradt, nem fértek be mind. Egy elvtársam állt épp mellettem, mert ülni nem volt hová, csak látásból ismerjük egymást, nem a mi sejtünkbe jár, nem munkásember, valami polgári elem. Amikor már erősen belekezdtek, rám nézett, láttam az arcát egész közelről. Kacsintott. De a másik szeme sírt. A főtér nem kapott szerencsére, arra jöttem fel. A New York sem, pedig oda kellett volna va-egy dinamit, a Gestapónak a főhadiszállásába.

Délben Feri vissza kell menjen dolgozni. Nem jössz későn, szögezi le Erzsi határozottan. Te, szívem, mondja dúdolva a férfi, ma biztos lesz nótakör. Hát ma biztos, hogy kell legyen. Előtte még belépek. Öleléssel, csókkal búcsúznak, Matyi nyújtózkodik Feri felé, nem veszi észre.

Erzsi nyitva hagyja az ajtót egész napra, először, mióta a gyermek ott van. Várja, hogy jöjjön egy szomszéd vagy bárki a városból, mondja, mi történik. Csend van az udvaron, élő embert nem látni. Erzsi óvatos mozdulatokkal takarít, a görcs az oldalából és a lábából nem akar kiállni. A gyermek mind pityereg, Erzsi rákiabál, hogy hallgasson. Hogy az isten verje meg az életit. A gyermek nem eszik semmit, a tápszert fellöki, kifolyik, Erzsi ráüt a kezére. Matyi sír. Elhallgatsz. Megeszed.

Ebéd után beteszi a gyermeket a kiságyba aludni. Matyi sír, az egész arca vörös már. Erzsi leül az ágy szélére. Most nem tudok énekelni, mondja halkan. A gyermek hosszan nyöszörög, aztán megint sírni kezd, nyújtózkodik kifelé. Erzsi kiveszi a kiságyból, a nagy ágyra fekteti. Ledobja a kötényét, s a gyermek mellé heveredik. Nyitott szájjal, a hátán fekszik, két keze a melle felett, lába szétvetve. A szobában meleg van, az ablaktábla nincs behajtva. Az ajtó nyitva marad. Majdnem három órát alszanak.

Villany a bombázás óta nincs, Erzsi petróleumlámpával világít este. A gyermek csak kenyeret akar enni. Feri megjön, alig van ereje beszélni, úgy elfáradt. Mosdik, egy üveg almakompótot eszik meg. Holnaptól ki vagyunk rendelve az állomást helyreállítani. Teljesen lebombázták.

Erzsi sokáig fenn van. Levelet ír Ilusnak, utána egy másikat haza, Magdónak külön, Borisnak egy lapot, hogy nem tud menni, ki kell javítsák a házat. Aztán megírja Matyi naplóját. „Szomorú napra virradtunk, kezdi, bombázták a szép városunkat. A pincébe menekültünk, Feri odavolt. Mindenki jól van. Nem akartunk ma enni, sírtunk, kiköptük, fellöktük a tápot, pedig már igen fogytán vagyunk belőle. Sepertük a sok cserepet, vakolatot, eltörött a falióra. Aludtunk, mint akik nem akarnak felébredni erre a világra.”

Olvassa az írást, aztán hoz egy ollót, levág egy újság széléből egy csíkot. Feri szerszámosládájában keresi az enyvet, nem találja. Csinál egy evőkanálba csirizt, azzal ragasztja le az utolsó sort. „Sokat aludtunk”, írja alá, mikor megszáradt. „A kenyeret, azt szeretjük.”

Feri mondja reggel, hogy nem viszi el a lapokat, a posta se tud járni, nincsen vonatközlekedés.

Te, fogja meg az ingét Erzsi, mikor megy el, nem hallottál semmit? Hogy mi van velük a téglagyárba? Azok is le lettek bombázva?

Azt mondták, sokan szöktek. De sokat már elvittek. Az orvosok már ki vannak menve. Nem is az állomáshoz, hanem mentéshez visznek. Rengeteg a sebesült s a halott. A lakosságból persze. A Horthy út. Borzalmas.

Ha hazajössz, meg kell nézzem a várost, jelenti ki Erzsi. De Feri késő este jön meg, alig áll a lábán, azt mondja, enni se kaptak, azt ettek, amit az emberek adtak az utcán. Erzsi nem megy sehova.

Erzsi fullad meg a házban. Az ablaktábla állandóan betéve, függöny leeresztve, csak éjszakára nyitnak. De most a gyermek sír sokat, fogzik, az ételt löki el, nem eszik egy falatot se. Erzsi olvassa a „Ha sír a baba” fejezetet a könyvében, mit kell csináljon. Mindent kipróbál, mézes tejet, a pelenkát cseréli mindig tisztára, nem eteti későn, fekteti le pontban nyolc órakor, a szoba ki van szellőztetve. Fektetés előtt mindig hagyja még fél órát, hogy a gyermek járjon csak magának, kapaszkodjon, álljon, napközben Matyi alig is alszik valamit. Erzsi fáradt, sehova nem megy, csak a templomba akar vasárnap.

Megfulladok, mondja Ferinek szárazon. Megfulladok itt a házba.

Egy jó pálinkás kenyér kéne ennek a gyereknek, sóhajt Feri, de Erzsi szigorúan néz rá. Attól az isten megőrizzen. Tudom, legyint Feri. Nem olyan idők vannak. Modern idők.

Feri mondja, hogy viszik ki holnap őket a téglagyárba leszerelni, be kell indítsák a gyárat, kell a termelés, mert a város lebombázva.

Mikor a gyermek már le van fektetve, Feri a konyhában ül, kiáztatja a lábát, körmöt vág csipesszel. Egész nap a téglagyárban volt. Erzsi a tyúkszemére ecetet tesz, próbálja borotvapengével kimetszeni. Soha életemben nem álltam annyit a lábomon, mint ebbe a hónapba, morogja Feri.

Te, hogy ott mi mocsok maradt utánuk. Nem tudod te azt elképzelni. Őrzik még mindig a helyet. Azt mondta ott egy őr, mert már nem csendőrök vannak, hogy még a bombázás után is vitték őket. Utoljára maradtak a fontosabb emberek, vezetők s ilyesmi. De olyan szemétdomb van ott. Amit nem tudtak elvinni, minden. Beletaposva sok a sárba, senki nem törődik vele. Az a rengeteg gyerekkocsi egy helyre mind összegyűjtve. Gondoltam, elhozok egyet, de aztán nem akartam. Úgyse szabad sétáljunk az utcán. Te, hogy mennyi internálás van, a vagyonrejtegetés miatt. Hát még ha valaki egy embert dugna el. Meg tolókocsik az öregektől, s mankók. Szeméttelep az egész. Mátrácok, fazék annyi, lábas. Papír és könyv széttépve a mocsokba, levelek. Még fénykép is volt a sárba, ágynemű rengeteg. Hogy fogják megkapni a holmikat?

Nagyobb gondjuk lesz annál, hogy lábasokat keressenek, feleli Erzsi, s szemmagasságba próbálja tartani Feri talpát, egyenesen a villanykörtéhez, ami a falról világít. Na, most ne beszélj, mert vágok.

Amikor Feri hazajön, s ha a gyermek még nincs ágyban, Erzsi leteszi aludni, aztán megy ki a házból. Járja a várost gyors léptekkel, körbe a sétateret, felmegy a Kálváriára, a Fellegvárra, egyik meleg este kétszer megjárja magát a lépcsőkön, s másik oldalt ereszkedik le, aztán át a repülőhídon. Ha nincs igen késő, leszalad az anyósához, megy a sógoráékhoz, Sándorkához, Feri nagyobb testvéréhez. Feri mondja neki, üljön be egy mozifilmre, de Erzsi nem akar ülni. Ülök eleget, nem kell nekem a mozi. Vagy vegyen egy pohár sört magának a parkban. Dehogy ül! Járni akar mind, s élő embert látni, feleli Erzsi.

Vasárnap este megy Borishoz, aki igen megörül neki, nem látta május óta. Boris, mióta a gazdái átszöktek, nem talál szolgálatot, elment egy vendéglőbe mosogatni, későn jár haza. Gyermek nincs neki, ura sincs, Boris egyedül van, vénkisasszony, szokta mondani Erzsi. Feljött Csíkból szolgálni, s nem talált magának senkit. Erzsi meséli neki, hogy most már nem tud jönni mindig, mert kell ügyeljen egy gyermekre, aki ki lett bombázva, az anyja kórházba van. Mi baja lett?, kérdi Boris. Hát, kezdi Erzsi, el van törve neki a gerince. Vagy a csigolyája. Be van fektetve egy gipszágyba. Boris kérdi, melyik klinikára van befeküdve, mert tud ő a Miskolczyn egy olyan, de olyan jó orvost, egy Frics nevezetű, nem tudja, hogy kell írni a nevét. A volt gazdáját is kigyógyította a lumbágóból, fájt mind a dereka, úgy megrendezte, hogy szaladt aztán. Lehet, még ott van az a doktor. Vagy lehet, elvitték. Hagyjad, jól van ő ott az egyetemi klinikán, feleli Erzsi gyorsan. S fiatal is, meg fog gyógyulni, csak nem lesz az gyorsan, mert ugye a gerinc, az lassan gyógyul, s még más baja is lett, úgy tudja, megrepedt neki valamelyik szerv. Erzsi még beszél Borisnak az asszony uráról, aki a fronton van, egy tiszt, s hogy nincs nekik más rokon a városba, máshonnét vannak betelepülve Magyarországról. De szépen éltek, az asszony művelt, zongorázik, franciául beszél.

S neked kid, te Böske, hogy a gyermekét pesztrálod? Hát senkije se neki, csak kerestek valakit, aki érti a gyermeket, s fizetik. Feri csinálta nekik a kazánt. Jó neked, mondja Boris, gyermek is, fizetés is, otthon is vagy, az uradnak is megvan a munkája.

Gyönyörű gyermek, okos, már szinte beszél. Sose sír, alszik, eszik, egészséges, mint a nap.

S mi a neve a gyermeknek?

Tilda.

Tilda. Látszik, úri név. A Matild után, Tilduska.

Erzsi elmeséli, hogy a gyermek figyeli a papagájokat. Hogy milyen szókat mond. Dádá, azt már mondja. Lesz dádá, onnét tudja. Meg gülüm, ezt mind mondja, kacagjuk mind. Gülüm karam.

Papagájotok is van? Feri találta, el voltak dobva, a város szélin a gyáraknál. Ő még az élő életiben nem talált papagájokat, jegyzi meg Boris.

Boris csak öt évvel kisebb Erzsinél. Te még szülhetsz, mondja neki Erzsi. Kitől?, kérdi Boris. Mindjárt vége a háborúnak, jőnek a szép katonák haza, meglátod. Úgy ki lesznek éhezve a nősülésre. Meglátod.

Boris azt feleli, ő nem akar asszony lenni. Ő a maga ura szeret lenni. Sétál, dolgozik mindig, amennyit akar. Olvas. Most nincs egy jó könyve.

Jaj, olyan gyönyörű könyvem van, Ilustól. Még nem olvastam ki, de ha gyorsan kiolvasod, elhozom. Szerelem, de olyan. S gyermek.

Na, másról se tudnak.

Maga ura cseléd. Nem így mondták régen?, kérdi Erzsi, s fogja át a vállát. Olyan jólesik neki, hogy ölelje valaki, mondja Boris. Te Böske, nem kérsz egy kis rumot? Van egy kis rumom. Igazi. Még mikor búcsúzkodtunk a gazdáméktól, akkor adták.

Te, olyan forró az este, hogy ha még egy pohárral iszok, úgy bé fogok rúgni. De azért adjál.

Mikor Erzsi hazaér, már Feri is alszik. Kiül a padra, kiveszi az alvó gyermeket. Még érzi a lábában a rumot, s olyan kurjanthatnékja van. Énekelni akar egy jót, menni a városba, a gesztenyefák alá, bámulni a fekete vizet a Szamosban, s úgy lenézni a Fellegvárról, átölelni az egész csuda várost. Boldog. Nézi Matyit. Jó gyermek. Alvó gyermek jó gyermek, súgja neki. Szeretlek, mikor nem mozogsz, nem beszélsz, nem sírsz. A katonáéknál most távoznak a vendégek, két egyenruhás férfi s egy magas fiatalasszony. Erzsi figyeli őket a sötét udvar mélyéről. Dehogy megyek be. Hát mi van reád írva, mi? Semmi. Még ha fiú volnál. Hogy a bögyörőd meg legyen csinálva. De egy leánkán. Semmi nem látszódik.

Na milyen jó, hogy egy leány vagy.

Reggel kicsit fáj a feje, iszik egy mentateát, tesz borogatást. Mi van, mulattál, szépasszony?, kérdi Feri. Erzsi bevallja a rumot, kettőt a háromból. S hogy aztán ült az éjszakában, a gyermeket is kivitte. S a tiszteket látta messziről menni, miután kimulatták magukat, de ő nem jött be, hanem süttette magát a holddal. Hát nincs erre a gyermekre semmi reáírva. Feri rácsap az asztalra ököllel, s fojtottan mondja, nem megmondtam, te, nem érted? Te azt akarod, hogy mind elvigyenek Szamosfalvára? Te nem látod, én hogy ügyelek mindég? Hogy az összes kommunista le van fogva a nyílt utcán, hogy a rejtegetőket viszik el, hogy úgy jelentik fel egymást a városban, olvasd az újságot! Bejelentés érkezett. Ilyen né, olyan özvegy, ez a házmester s mind úgy. Elmondjam neked, hogy kikkel vannak tele a börtönök? Az újságot minek hozom, ha nem olvasod? Fidibusznak hordom? Csak azokat a buta regényeket, hogy így szerelmes meg a bűnét így hordozza, hogy szarja össze magát. Hogy az isten, mondja, s megint rácsap az asztalra.

Én többet neked egy sort se olvasok, az már biztos, feleli Erzsi, soha többet egy sort se. Bemegy a szobába, beteszi az ajtót, s az üveges ajtón megigazítja a függöny. A gyermeket felállítja a pokrócon. Na, álljál. Álljál meg, mert tudsz. Nézi az ágyon ülve. Úgyis meg kell álljál a világba.

Feri elmegy, nem csókolóznak.

Erzsi egész nap olvas és lapokat ír. Édesanyjának és Ilusnak levelet kezd. „Drága Édesanya! Hálás szívvel köszönjük, amit küldött. Meg van változva a menetrend, és nem találtuk a vonatot. Két napig volt a csomag az állomásban, de egy jószívű csíki vasutas megőrizte nekünk, mert látta, hogy honnét van küldve. Az a szomorú hírem, hogy Ferinek nincs adva szabadság, most az újjáépítésbe van, tudja, nagy bombázás volt nálunk. Szegény most nehéz munkát kell végezzen. Én pedig kell dolgozzak, ügyelek egy gyermekre, nem tudok sehogy menni. Egészségben vagyunk, mindenünk megvan. Sokat olvasunk, járunk kirándulni vasárnap, sok a gomba erre. Klári mamától van varrógépem, s varrni kezdtem, eladja egy szomszédasszony, férfi fehérnéműt. Édesanya, ne fáradjon a küldéssel, mindenünk megvan. Főleg ne tessék semmit küldeni, ami romlik, nem lehet időben megkapni a csomagot. Magdót s a gyermekeket az Isten áldja, Édesanyáért is imádkozunk s forrón csókoljuk, jó egészséget s békét kívánunk. Feri is a kezét csókolja. Szerető leánya, Böske”

Ilusnak szintén megírja, hogy munkája van, nem megy haza semmikor. S a könyv még mindig nincs kiolvasva, s mégis milyen csodálatos írás arról a szegény leányról, aki csúfságban marad.

Írja a naplót. Állunk, ezt a címet adja a bejegyzésnek. Új ruhát kapott a baba, fehér vászonból. Más nincs, csak lepedővászon. Hímzett rá sötét cérnával virághímzést. Lerajzolja a hímzést.

Ferivel este nem beszélnek. Éjszaka Erzsi fenn van, kiül a padra. Olvasna, de a sötétben nem tud. Varrni sem lehet odabent, mert hangos a gép. A konyhában fullasztó minden.

Éjjel Feri felkel, kimegy, ülnek. Erzsi sír, azt mondja, megfullad a házban. Nem neki való ez, hogy itthon üljön örökké. Nincs egy darab földje, egy kis kertje, nincs egy munkája, semmi, csak ül, s a gyermek. Megölelik egymást. Erzsi vasárnap délután vagy este és szerdán vagy csütörtökön este kimenőt kap.

Szombat éjszaka Erzsi fennmarad, kiönti a fürdővizet, amiben másodjára is megmosdott. Letakarítja a konyhaasztalt, utána előveszi a naplót. Kinyitja, és gondolkodni kezd, mit írjon. Mi történt új, milyen változás van. Beszámol a kötött cipőről, amit a felálláshoz meg majd a járáshoz csináltak Matyinak, a talpára erős bőrdarabot varrt Feri. Aztán hirtelen felugrik, jesszusom.

Beszalad a szobába, odamegy Ferihez, aki hason fekve alszik. Ferikém, Ferikém, súgja a fülébe.

Feri felébred, felkönyököl. Baj van? Rosszat álmodtál? Dehogy. Te, ez a gyermek most kell legyen egyéves. Most. Teljesen elfeledtem. Nem tudom, melyik nap született. Nem emlékszem, de most, július közepén.

Feri csendben van, nem szól. Nem értetted, amit mondok? Alszol?, kérdi Erzsi. Dehogy, feleli. Miért keltettél fel?

Mert egyéves kell legyen most ez a gyermek. Nem adtak semmi papírt vele, nehogy baj legyen. Meg kell ünnepeljük a születése napját. Te, mit mondunk, ha kiderül, hogy nem ünnepeltük meg? Olyan nem lehet.

Na jó. Feri visszafekszik. Akkor megünnepeljük, s készen van. Holnap. Holnap kell, feleli Erzsi.

Reggel poronyó tésztából süt egy apró tortát. Varr a gyermeknek kispárnát s reá dísznek egy katicabogarat. Egy rossz piros vászonkendőt vágott fel. S egy selyemszalagot köt a Matyi hajába. Ej, be szép vagy. Feri csengőt hajlít a rézlemezből, amiből azelőtt hamutálakat csinált, de most nincs, aki eladja. A torta mellé egy gyertyát tesznek, rá nem fér, mert a gyertya túl nagy, a torta túl kicsi. Na, énekeljünk neki egyet. „A kisleány aranyalma.”

Tartalom

Megérkezés

I.

II.

III.

IV.

Menekülés

I.

II.

III.

IV.

V.

Felkészülés

I.

II.

III.

IV.

Katasztrófa

I.

II.

III.

IV.

A regényben olvasható drámarészletek forrásai:

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Alegreya – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0