Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

Előszó a három kiadáshoz

BEVEZETÉS

1. Általános rész

II. Amit Dühring úr ígér

ELSŐ RÉSZ Filozófia

III. Beosztás. Apriorizmus

IV. Világsematika

V. Természetbölcselet. Idő és tér

VI. Természetbölcselet, kozmogónia, fizika, vegytan

VII. Természetbölcselet. Szerves világ

VIII. Természetbölcselet. Szerves világ (Befejezés)

IX. Erkölcs és jog. Örök igazságok

X. Erkölcs és jog. Egyenlőség

XI. Erkölcs és jog. Szabadság és szükségszerűség

XII. Dialektika. Mennyiség és minőség

XIII. Dialektika. A negáció negációja

Befejezés

MÁSODIK RÉSZ

I. Tárgy és módszer

II. Az erőszak elmélete

III. Az erőszak elmélete (Folytatás)

IV. Az erőszak elmélete (Befejezés)

V. Értékelmélet

VI. Egyszerű és bonyolult munka

VII. Tőke és értéktöbblet

VIII. Tőke és értéktöbblet (Befejezés)

IX. A gazdaság természeti törvényei Földjáradék

X. A közgazdaságtan kritikai történetéből

III. RÉSZ

I. Történeti fejlődés

II. Elmélet

III. Termelés

IV. A javak eloszlása

V. Állam, család, nevelés

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Friedrich Engels

ANTI-DÜHRING
DÜHRING ÚR
FORRADALMASÍTJA A TUDOMÁNYT

fordította:
Kemény György

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-019-3 EPUB
ISBN 978-963-559-020-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1877

a mű eredeti címe:
Herrn Eugen Dühring’s Umwälzung der Wissenschaft

az elektronikus változat az 1946. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Friedrich Engels (1820 – 1895)
portréja részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Előszó a három kiadáshoz

I.

Jelen munka megírására nem „belső kényszer” indított. Épp ellenkezőleg.

Három éve annak, hogy Dühring úr, mint a szocializmus beavatott ismerője és egyben megreformálója századát sorompóba szólította. Németországi barátaim azóta ismételve ösztönözték arra, hogy az új szocialista elméletet a Szociáldemokrata Párt központi sajtóorgánumában a „Volksstaat”-ban kritikailag világítsam meg. Mindenképp szükségesnek tartották ezt, nehogy alkalom adódjék arra, hogy a még fiatal és röviddel azelőtt véglegesen egyesült pártban újabb szektárius szakadás és zűrzavar keletkezzék. A németországi viszonyokat barátaim jobban tudták megítélni, mint én, ezért úgy éreztem, hogy kötelességem véleményüket elfogadni. Dühringet, mint újonnan megtértet, a szocialista sajtó egy része barátságosan fogadta. Ez a fogadtatás ugyan Dühring úr jószándékának szólt csak, mégis a pártsajtó ezen részénél kiérződött a hajlandóság Dühring jószándékának elismeréseképp a Dühring-féle tan elismerésére is anélkül, hogy ezt közelebbi vizsgálat tárgyává tette volna. Akadtak egyesek, akik már készültek, hogy Dühring tanításait népszerűsített formában a munkások körében terjesszék. Dühring úr maga és kis szektája végül is a reklám és az intrika minden művészetét felhasználták, hogy a „Volksstaat” szerkesztőségét határozott állásfoglalásra kényszerítsék a nagy igényeket támasztó új tannal szemben.

Mégis egy évig tartott, amíg elhatároztam magam arra, hogy egyéb munkáim elhanyagolása mellett e hálátlan feladatra vállalkozzam. A vállalt feladatot alaposan és végleg kellett megoldanom. Az új szocialista elmélet arra tartott igényt, hogy egy új filozófiai rendszer végső, gyakorlati termékének tekintsék. Az elméletet tehát ezzel a rendszerrel kapcsolatban kellett boncolgatnom s így a rendszert magát is vizsgálat tárgyává tennem. Követni kellett ezért Dühring úr terjengős gondolatmenetét, amelynek során minden elképzelhető dologról beszél. Így keletkezett az a cikksorozat, amelyet 1877 elejétől kezdve a lipcsei „Vorwärts”, a „Volksstaat” utódja közölt és amely itt összefüggően könyvalakban jelenik meg.

A téma sajátossága oly részletes bírálatra kényszerít, amely egyáltalában nem áll arányban a Dühring-féle írások tudományos jelentőségével. Két további körülmény is indokolja ezt a részletességet. A taglalás alkalmat adott arra, hogy különböző területeken, amelyeket érintenem kellett, felfogásomat pozitív formában fejtsem ki oly kérdésekről, amelyek általános, tudományos vagy gyakorlati szempontból ma érdeklődésre számíthatnak. Ez fejezetenként történt és ha jelen írásomnak nem is célja Dühring úr „rendszerével” egy másik rendszert szembeállítani, az olvasó mégis észlelni fogja nézeteim belső összefüggését. Hogy munkám ebben a vonatkozásban nem volt egészen meddő, annak már eddig is elegendő tanújelét látom.

A „rendszert teremtő” Dühring nem egyedülálló jelensége a mai német korszaknak. Egy idő óta egyik napról a másikra, tucatjával burjánzanak fel Németországban a kozmogónia, természetfilozófia, politika, gazdaságtan stb. rendszerei. A filozófia legfiatalabb doktora, sőt még jelöltje sem adja valamely kikerekített „rendszer”-nél alább. A tudományban is az a felfogás legyen szerintük úrrá, mely a modern államéletre, valamint gazdasági életre vonatkozólag divatozik. Ez a felfogás feltételezi, hogy minden állampolgár mindazon kérdések megítélésére képes, amelyekre vonatkozólag szavazatát leadja, vagy hogy minden fogyasztó mindazon árukat alaposan ismeri, melyeknek beszerzésére létfenntartása céljaira alkalma nyílik. A tudomány szabadsága azt jelentené mindezek szerint, hogy mindenről lehet írni kellő ismeret nélkül és még hozzá ezt állítják be egyetlen tudományos rendszer gyanánt. Dühring úr egyik legjellegzetesebb típusa ennek a hangoskodó áltudományosságnak, amely Németországban ma mindenütt előtérbe tolakodik és magasabb rendű maszlagéval mindent túlharsog.

Ilyen maszlag terpeszkedik a költészetben, a filozófiában, a politikában, a gazdaságtanban, a történetírásban, ilyen a katedrákon és a szószékeken; magasabb rendű maszlag mindenütt, amely más nemzetek vulgáris sekélyességeivel szemben a fölény és gondolatmélység igényével lép fel. Ez a fajta maszlag a legjellegzetesebb és legtömegesebb terméke a német intellektuális iparnak, olcsó, de rossz minőségű, akárcsak más német gyártmányok. Maga a német szocializmus is, főképp Dühring úr jó példáján indulva, bedől újabban ennek a maszlagnak és feltálalja ezt vagy azt az egyént, aki tudományával dicsekszik, kitől azonban a szocializmus valójában semmit nem tanul. Gyermekbetegségről van itt szó, amely kezdetét jelzi annak, hogy a német diákság a szociáldemokráciához tért meg és ettől elválaszthatatlan. Ezt a betegséget munkásaink egészséges természete majd legyűri.

Nem az én hibám, hogy Dühring urat a tudásnak oly területeire kellett követnem, amelyeken csak mint dilettáns mozoghatok. Ilyenkor leginkább arra szorítkoztam, hogy ellenfelém hamis vagy elferdített állításaival elvitathatatlan tényeket állítsak szembe. Vonatkozik ez a jogtudományra és helyenként a természettudományra is. Más esetekben az elméleti természettudományra vonatkozó általános felfogásról van szó, a tudásnak oly tárgyköréről, melynek keretében a természettudomány szakembere is kénytelen külön szakmáján túleső szomszédos területekre kalandozni, a tudásnak oly területeire tehát, amelyeket Virchow saját bevallása szerint éppúgy félig ismer csak, mint mi többiek. Remélem, hogy azt az elnézést, amelyet ily esetekben a kifejezés bizonyos pongyolasága miatt szoktak tanúsítani, velem kapcsolatban is alkalmazzák.

Ez előszó írása közben kaptam kézhez a könyvkiadó értesítését Dühring egy újabb „irányadó” munkájáról, amelynek címe: „A racionális fizika és kémia újabb alaptörvényei.” Bármennyire is tudatában vagyok fizikai és kémiai ismereteim hiányosságának, mégis, úgy hiszem, eléggé ismerem Dühring urat, hogy a kérdéses irat olvasása nélkül is előre kijelenthessem, a fizikának és kémiának az új iratban lefektetett törvényei értelmetlenségük és közhelyjellegük tekintetében méltóan fognak sorakozni a gazdaságtannak és a világrendnek stb. Dühring úr által felfedezett és általam vizsgálat tárgyává tett törvényeihez. Azt is hozzátehetem, hogy a Dühring úr szerkesztette rhigométer, vagyis a rendkívül alacsony hőmérsékletek mérésére szolgáló műszer, sem magas, sem alacsony hőmérsékleteket nem fog mérni, hanem csakis a Dühring úr tudatlan szemtelenségének fokát.

London, 1878 június 11.

II.

Nem reméltem, hogy a jelen irat újabb kiadásban fog megjelenni. A témát, amelyet bírál, ma már majdnem elfeledték. Iratom az 1877. és 1878. évek folyamán sok ezer olvasó kezébe került a lipcsei „Vorwärts” hasábjain, ezenkívül összefüggően is megjelent egy nagyobb különkiadás keretében. Kit érdekelhet még, hogy évekkel azelőtt mi mondanivalóm volt Dühring úrról?

Az érdeklődést elsősorban nyilván annak köszönhetem, hogy ezt az írást, mint majdnem valamennyi akkor még forgalomban lévő munkámat, Németországban közvetlenül a szocialista törvény érvénybeléptetése után eltiltották. Mindazoknak, akik a Szentszövetség országainak bürokrata előítéleteiben nem csontosodtak meg, tisztán kellett látniuk az eltiltás hatását. Ez a hatás nem lehetett más, mint a tiltott könyvek eladásának megkettőződése és megháromszorozódása, egyben a berlini uralkodó körök tehetetlenségének leleplezése, azon köröké, amelyek tilalmakat rendelnek el, de azokat nem képesek végrehajtani. A birodalmi kormány szívessége kisebb irataimnak több új kiadást biztosít, mint amennyiért a felelősséget vállalhatnám. Nincs u. i. időm ahhoz, hogy a szövegeket kellően átnézzem, úgyhogy kénytelen vagyok legtöbbször egyszerűen újból nyomatni őket.

Még egy második körülmény is közrejátszott munkám újabb kiadásában. Dühring úr „rendszere” ui. - melyet itt bírálat tárgyává teszek - az elmélet széles területét öleli fel és én kénytelen voltam nézeteivel a sajátomat szembeállítva, őt a különböző területekre követni. A negatív kritikából így pozitívum lett, polémiából a Marx és általam képviselt dialektikus módszernek és kommunista világnézetnek többé-kevésbé összefüggő kifejtése. Ez a közös szemléletünk, amely legelőször Marx „Misère de la Philosophie”[1] című munkájában és a Kommunista Kiáltvány-ban látott napvilágot, jó húsz éven át a lappangás stádiumában volt, míg végre a „Kapital” megjelenésétől kezdve növekvő mértékben újabb és újabb köröket hódított meg, úgyhogy most messze Európa határain túl figyelemre méltatják és követőkre talál éspedig mindazon országokban, ahol egyrészt proletariátus, másrészt szókimondó tudósok vannak. Úgy látszik, akad tehát oly közönség, amelynek a tárgy iránti érdeklődése elég nagy ahhoz, hogy a sok vonatkozásban már túlhaladott polémiát Dühring tézisei ellen az azzal kapcsolatos pozitív fejtegetések kedvéért elolvassa.

Csak mellesleg említem: minthogy a szemléletnek itt kifejtett módja túlnyomórészt Marxtól származik és csak kisebb részben tőlem, magától értetődő volt, hogy Marx hozzájárulásával foglaltam össze a témát. A köztünk fennálló viszonynál fogva ez magától értetődő volt. Nyomdába adás előtt a teljes kéziratot felolvastam Marxnak. A gazdaságtanról szóló rész tizedik fejezetét „A kritikai történetből” Marx írta. Ezt a fejezetet külső körülmények folytán, sajnálatomra, le kellett bizonyos fokig rövidítenem. Kezdettől fogva ugyanis az a szokás alakult ki közöttünk, hogy speciális tudományágakban egymást kölcsönösen kisegítettük.

A jelen kiadás egy fejeket kivételével változatlan lenyomata az előbbinek. Alapos átnézésre nem maradt időm, bármennyire szedettem volna a fejtegetések egyes részletéit megváltoztatni. De Marx hátrahagyott kéziratainak sajtó alá rendezése oly kötelességet ró reám, mely minden egyéb feladatnál fontosabb. Lelkiismeretem is ellene szólt minden változtatásnak. Az írás vitairat és nézetem szerint tartozom azzal ellenfelemnek, hogy a magam részéről semmit se javítsak ott, ahol ő nem változtathat. Legfeljebb arra tarthatnék igényt, hogy Dühring úr ellenvetéseire újból válaszoljak. Csakhogy nem olvastam azt, hogy mit válaszolt Dühring támadásomra és nem is fogom különösebb indító ok nélkül elolvasni. Elméletileg elintéztem őt. Az irodalmi vita illemszabályait azonban annál inkább tiszteletben kell tartanom vele szemben, mert a berlini egyetem közben nagyon méltatlanul bánt vele.

Kizárólag a harmadik rész második fejezetét („Elmélet”) egészítettem ki magyarázatokkal. Itt, ahol csakis felfogásom magvát fejtem ki, ellenfelem nem emelhet panaszt az ellen, hogy igyekeztem népszerűbben szövegezni és az összefüggést kiegészíteni. Erre külső indítóokom is volt: írásom három fejezetét (a bevezetés első és a harmadik rész első és második fejezetét) Lafargue barátom részére francia fordítás céljaira önálló füzetté dolgoztam át és miután a francia kiadás egyben az olasz és a lengyel kiadás alapjául szolgált, „A szocializmus fejlődése az utópiától a tudományig” címen egy német kiadást is adtam közre. Ez az írás rövid hónapok alatt három kiadást ért el és orosz, valamint dán nyelven is megjelent. Mindezen kiadásokban egyedül a kérdéses fejezeteket egészítettem ki és tálpedáns eljárás lett volna az eredeti mű új kiadásában a régi szöveghez kötni magamat, ahelyett, hogy a későbbi, nemzetközileg ismertté vált szöveget közöljem.

Egyébként két pontnál szerettem volna még változást eszközölni. Először az ember őstörténetéről szóló fejezetben, amelyre vonatkozóan Morgan döntő jelentőségű elmélete 1877-ben vált csak ismeretessé. Minthogy azonban azóta „A család, a magántulajdon és az állam eredetéről” szóló 1884-ben megjelent művemben alkalmam nyílt arra, hogy az időközben részemre hozzáférhetővé vált anyagot feldolgozzam, itt elegendő lesz az utalás erre a későbbi munkára. Szerettem volna változásokat eszközölni az elméleti természettudományról szóló részen is. A fejtegetés itt még pongyola és sok mindent lehetne világosabban és határozottabban kifejezni. Ha nem is érzem magam feljogosítva a kérdéses fejezetben változtatásokra, kötelességemnek tartom ebben a vonatkozásban önmagamat bírálni.

Marx és én voltunk, úgy hiszem, az egyedüliek, akik a német idealisztikus filozófiából a dialektikát átmentettük a természet és történelem materialista felfogásának megalapozására. De a természet dialektikus és egyben materialisztikus magyarázatához ismerni kell a matematikát és a természettudományt. Marx alapos ismerője volt a matematikának, de a természettudományok fejlődését csak egyes részleteiben és helyenként tudtuk követni. Mióta az üzleti életből kiválva, Londonba költöztem és több időt nyertem szellemi munkára, hozzáláttam ahhoz, hogy a matematikán és természettudományokon - amint Liebig mondja - átrágjam magam. Ez a tanulmány nyolc év munkájának legnagyobb részét vette igénybe. Ennek keretében foglalkoztam Dühring úgynevezett természetfilozófiájával is. Nem lesz meglepő senki számára, hogy az elméleti természettudományok terén meglehetős nehézkességgel mozogtam. A bizonytalanság, amit még éreztem, óvatossá tett, de nem vethetik szememre, hogy az akkor ismert tények ellen vétkeztem, vagy hogy helytelenül taglaltam volna az akkor elismert elméleteket.

A matematika és a természettudományok áttanulmányozása természetszerűleg azt a célt szolgálta, hogy részleteiben is meggyőződjem arról - amiben általánosságban nem kételkedtem -, hogy a természetben a számtalan változás forgatagában ugyanazon dialektikus mozgási törvények érvényesülnek, mint amelyek a történelemben is az események látszólagos véletlenségén uralkodnak. Ugyanazon törvények ezek, melyek az emberi gondolkozás történetében végighúzódó fonalat képezve, a gondolkodó emberekben fokozatosan tudatossá válnak. Ezeket a törvényeket először Hegel fejtette ki alapvetően, csak misztifikált formában és mi igyekeztünk őket a misztikus formából kihámozva teljes egyszerűségükben és általános érvényükben világosan tudatossá tenni.

Csak természetes, hogy a régi természetfilozófia nem elégíthetett ki bennünket, bár számos helyes tételt és sok termékeny csirát tartalmazott. Amint ezen irat közelebbről megvilágítja, sokkal könnyebb a gondolatszegény áltudós módjára, mint amilyen Karl Vogt is, a régi természet filozófiának nekimenni, mint történelmi jelentőségét méltányolni. Kétségkívül sok értelmetlenséget és fantasztikus dolgot találunk benne, de nem többet, mint az empirikus természettudósok azonos korból való, minden filozófiától mentes elméleteiben. Csak a fejlődés tanának elterjedése óta kezdik belátni, hogy a természetfilozófiában is sok értelem és észszerűség rejlik. Haeckel teljes joggal ismerte el ezen összefüggésben a természetfilozófusok érdemeit. Ami pedig Hegelt illeti, ő sok tekintetben messze túlszárnyalta empirikus kortársait, akik minden meg nem magyarázott jelenséget megmagyarázottnak képzeltek, ha valamely erőt - nehézség, villamos érintkezési erő stb. -, vagy ha ez nem volt lehetséges, valamely ismeretlen anyagot - fényanyag, elektromossági anyag stb. - tételeztek fel mögötte. Az imaginárius anyagokat nagyjából kiküszöbölték, de a Hegel által megtámadott kúsza gondolatok az erőkről Helmholtz 1869-i innsbrucki beszédében még kísértenek (Helmholtz: Népszerű előadások, 1871). Hegel hangsúlyozta - ellentétben Newton istenítésével, mely a XVIII. századbeli Franciaországban általános volt és ellentétben a Newtont szellemi és anyagi javakkal elhalmozó Angliával -, hogy Kepler az égitestek modern mechanikájának tulajdonképpeni megalapítója. Kepler viszont Németországban majdnem éhen halt. A Newton-féle nehézségi törvény Kepler mind a három törvényében, nevezetesen a harmadikban kimondottan bennfoglaltatik. Amit Hegel természetbölcseletében (Hegel Művei, 1842. VII. kötet, 98. és 113-115. old.) pár egyszerű egyenlettel bebizonyít, azt kapjuk, mint eredményt Kirchhoff Gusztáv legújabb matematikai mechanikájában (Előadások a matematikai fizikáról, II. kiadás, Lipcse, 1877.), éspedig lényegében ugyanazon egyszerű matematikai formulázásban, amely Hegeltől származik. A természetbölcselők úgy viszonylanak a tudatos dialektikus természettudományhoz, mint az utópisták a modern kommunizmushoz.

A természetfilozófia, különösen a hegeli formulázásban abban tévedett, hogy nem ismert el a természetben időbeli fejlődést, vagyis „egymásutánt”, hanem csak „egymásmellettiséget”. Ez egyrészt a Hegel-féle rendszerből adódott, mely csak a „szellem” számára ismert el történeti továbbfejlődést, másrészt a természettudományok akkori fejlődési fokából. Hegel ebben a tekintetben nagy visszaesést mutat Kanttal szemben, aki a világ keletkezéséről szóló elméletében már a naprendszer keletkezését proklamálta. Viszont Kant azzal, hogy rájött a föld forgásának az ár és apály által való befolyásolására, jelezte már a naprendszer pusztulását is. Részemre végül is nem arról volt szó, hogy a dialektikus törvényeket a természetbe belekonstruáljam, hanem hogy azokat a természetben felfedezzem és abból kifejlesszem.

Rengeteg munkával jár, ezt a feladatot összefüggően és a természettudomány minden területén végrehajtani. A terület, amelyet át kell tekinteni, mérhetetlen, amellett a természettudomány oly forradalmi átalakulásban van, amelyet az is nehezen követhet, aki egész idejét ennek a tudományágnak szenteli. Marx halála óta sürgősebb kötelességek vesznek igénybe, úgyhogy munkámat meg kellett szakítanom. Jelen írásomban egyelőre meg kell elégednem utalásokkal és megvárni, hogy később alkalom nyílik-e a kutatómunka eredményének összegyűjtésére és esetleg Marx hátrahagyott igen fontos matematikai kézirataival együtt való kiadására.

Lehetséges, hogy az elméleti természettudomány fejlődése munkámat nagyrészt vagy teljesen feleslegessé teszi. A forradalom, az elméleti természettudomány terén, amely a tömeges, tisztán empirikus jellegű találmányból és azok rendszerbeszedéséből adódik, olyan, természetű, mely a természeti jelenségek dialektikus jellegét még a legmakacsabb empirikusnak is tudatába kell, hogy vigye. A régi merev ellentétek, az élesen megvont, áthághatatlan határvonalak mindinkább eltűnnek. Mióta valamennyi „valódi” gázt sikerült cseppfolyóssá tenni és bebizonyítani, hogy egy test olyan állapotba hozható, amelynél cseppfolyós és légnemű halmazállapotot nem lehet megkülönböztetni, a halmazállapotok régebbi abszolút jellegük utolsó nyomát is elvesztették. A kinetikus gázelmélet tétele révén, mely szerint a tökéletes gázokban a sebesség négyzete, amellyel az egyes gázmolekulák mozognak, azonos hőmérséklet mellett fordított arányban áll a molekulasúlyhoz, a meleg közvetlenül a mérhető mozgásformák sorába lép. Amíg tíz évvel ezelőtt a mozgásnak akkor újonnan felfedezett nagy alaptörvényét még csakis, mint az energia megmaradásának elvét kvantitatív tekintetben formulázták, mint kifejezőjét, annak, hogy a mozgást nem lehet megsemmisíteni vagy megteremteni, most ezen szűk negatív fogalmazás mindinkább kiszorul. Helyébe az energia átalakulásának elve lép, melynek alapján a folyamat kvalitatív tartalma jut kifejezésre és amelyen belül a világ felett álló Teremtő emléke végleg eltűnik. Most már nem kell újból hirdetni, hogy a mozgás (az ún. energia) mennyisége nem változik, ha kinetikai energiából (ún. mechanikai erőből) villamosság, meleg, helyzeti energia stb. válik. Ez a felismerés biztos alapul szolgál magának az átalakulási folyamatnak beható vizsgálatához. A nagy alapfolyamatról van itt szó, amelynek felismerésében természettudományi ismereteink összefutnak. És mióta a biológiai kutatás a fejlődéselmélet világában folyik, a szerves természet terén az osztályozás merev határvonalai egymásután tűnnek el. Az osztályozásra alig alkalmas középtagozatok száma napról-napra nő. A pontosabb, tüzetesebb vizsgálat sok esetben megváltoztatja az osztályozást és a megkülönböztetés oly ismérvei, amelyek majdnem vallási dogmák voltak, elvesztik feltétlen érvényüket. Ismerünk tojó emlősállatokat és ha a hír valónak bizonyul, madarakat is, amelyek négylábon járnak. Virchow már évekkel ezelőtt indíttatva érezte magát a sejt felfedezése folytán az állati egyén egységét a sejtállamok szövetségére feloldani. Az a felfedezés, hogy a magasabb rendű állatok testében amőba-szerű fehér vérsejtek mozognak, még bonyolultabbá teszi az állati és egyben az emberi egyéni sejt fogalmát, de épp az áthidalhatatlannak képzelt poláris ellentétjeik, az erőszakosan leszögezett határvonalak és osztályok közti különbségek kölcsönözték a modern elméleti természettudománynak korlátolt metafizikai jellegét.

A felismerés, mely szerint ezek az ellentétek és különbségek a természetben megvannak ugyan, de csak viszonylagos érvénnyel és hogy ezzel szemben elképzelt merevségüket és feltétlen érvényüket elmélkedésünk vitte bele a természetbe, magva a természet dialektikus felfogásának. Erre a felfogásra kényszeríthetik az embert a természettudomány tényei. Könnyebben jutunk még e meggyőződésre, ha ezen tények dialektikus jellegének a dialektikus gondolkodás törvényeinek tudata felel meg. A természettudomány ma már mindenesetre oly fejlettségi fokon van, hogy nem vonhatja ki magát a dialektikus módszer alól. A folyamat azonban könnyebb lesz, ha a természettudósok gondolnak arra, hogy az eredmények, amelyekben tapasztalataikat összefoglalják, fogalmakból állnak és hogy a fogalmakkal való dolgozás művészete nem veleszületett és nem is a köznapi tudatból adódik, hanem valódi gondolkodást igényel. Ezen gondolkozás mögött - akárcsak az empirikus természetkutatás mögött - nagy tapasztalati múlt áll. A természettudomány azáltal, hogy magáévá teszi a filozófia harmadfélezeréves fejlődésének eredményeit, megszabadul egyrészt a kívüle és fölötte álló természetbölcselettől, másrészt az angol empirizmustól örökölt saját szűklátókörű gondolkodási módszerétől.

London, 1885. szeptember 23.

III.

Ezen új kiadás, kevés és jelentéktelen stiláris változtatástól eltekintve, változatlan lenyomata az előbbinek. Csakis a második rész 10. fejezetét egészítettem ki lényegesebben, éspedig a következő okokból.

Ez a fejezet, mint már a második kiadás előszavában említettem, jórészt Marx tollából ered. Első, egy újságcikk részére szánt szövegezésében kénytelen voltam Marx kéziratát erősen lerövidíteni éspedig éppen azon részt, amelyben Dühring tételeinek kritikája a gazdaságtan történetének önálló fejtegetéseivel szemben háttérbe szorul. Ezek a fejtegetések a kézirat épp azon részét teszik, amely ma is nagy érdeklődésre tarthat számot és maradandó értékű. Kötelességemnek tartottam Marx gondolatmenetét, amelynek keretében Petty, North, Locke, Hume a klasszikus gazdaságtan keletkezése körüli jelentőségét világítja meg, lehetőleg teljesen és szóról-szóra közölni. Fokozottabb mértékben tartottam szükségesnek Quesnay „gazdasági tableau”-jának magyarázatát részletesen közölni, amely megfejthetetlen rejtély az egész modern gazdaságtan részére. Elhagytam ellenben - amennyiben az összefüggés megengedte - mindazt, ami kizárólag Dühring úr irataira vonatkozik.

Egyébként nagyon meg lehetek elégedve azzal, hogy az utolsó kiadás óta mennyire gyökeret vert a jelen írásomban képviselt felfogás valamennyi civilizált országban a tudomány és a munkásosztály körében.

London, 1894. május 23.

Engels F.

[1] „A filozófia nyomorúsága”.

BEVEZETÉS

1.
Általános rész

A modern szocializmus tartalmát tekintve, mindenekelőtt annak a felfogásnak terméke, amely a modern társadalomban egyrészt a vagyonos rétegek és a nincstelenek, a bérmunkások és burzsoák között fennálló osztályellentéteket, másrészt a termelés anarchiáját hirdeti. Elméleti formáját tekintve, kezdetben a XVIII. századbeli francia felvilágosodás nagy reprezentánsai alaptételeinek következetes folytatásának látszott. Mint minden új elméletnek, úgy ennek is először a már meglévő eszmékhez kellett kapcsolódnia, ha gyökerei mégannyira is gazdasági tényékbe voltak beágyazva.

A nagy emberek, akik Franciaországban az eljövendő forradalmat eszmeileg előkészítették, maguk is forradalmárokként léptek föl. Semmilyen külső tekintélyt sem ismertek el, bárminő formában lépett is az föl. Vallást, természetszemléletet, társadalmat, állami rendet egyaránt kíméletlen bírálatnak vetették alá; az ész ítélőszéke előtt kellett mindmegannyinak létét igazolnia, avagy létéről lemondania. A gondolkozó ész szolgált mindennek egyedüli mértékéül. Ez volt az a korszak, amelyben a világot, Hegel mondása szerint, feje tetejére állították, éspedig először is abban az értelemben, hogy az emberi elme és a gondolkodás révén nyert tételek igényt emeltek arra, hogy minden emberi cselekedet és társulás alapjaként ismerjék el őket. A hegeli szemlélet tágabb értelemben azt jelentette, hogy a valóságot, amely ezen tételeknek ellentmondott, tényleg teljes egészében megfordították. Minden eddigi társadalmi és államformát, minden hagyományos elképzelést, mint észszerűtlent, lomkamrába dobtak; a világ eddig csak előítéletek által vezettette magát, minden, ami eddig történt, csak sajnálkozásra és megvetésre lenne érdemes. Most terjed csak el a nappali fény, mostantól kezdve lépnek majd a babona, az igazságtalanság, az előjogok és az elnyomatás helyébe az örök igazság és igazságosság, a természetből folyó egyenlőség és az elidegeníthetetlen emberi jogok.

Tudjuk, hogy az észnek ez a birodalma semmi egyéb nem volt, mint a burzsoáziának eszményesített birodalma, hogy az örök igazságosság a burzsoá igazságszolgáltatásban valósult meg, hogy az egyenlőség a törvény előtti polgári egyenlőséget jelentette, hogy a polgári tulajdont egyik leglényegesebb emberi jognak nyilvánították és hogy az ész állama, Rousseau társadalmi szerződése a polgári demokrata köztársaság formájában lépett és léphetett csak életbe. A XVIII. század nagy gondolkozói éppoly kevéssé hághatták át a saját korszakuk által megvont korlátokat, mint elődjeik.

A feudális nemesség és a polgárság közötti ellentét mellett megvolt azonban a kizsákmányolok és kizsákmányoltak, a gazdag semmittevők és a dolgozó szegények közötti általános ellentét. Ez a körülmény volt épp az, mely a burzsoázia képviselőinek lehetővé tette, hogy ne egy bizonyos osztály képviselőiként, hanem az egész szenvedő emberiség reprezentánsaiként lépjenek föl. Sőt mi több, a burzsoázia keletkezésétől fogva nem volt elválasztható saját ellentététől: tőkések nem létezhetnek bérmunkások nélkül és abban a mértékben, amelyben a középkori céhmester modern burzsoává vált, vált legénye és a céheken kívül álló napszámos proletárrá. És ha nagyban és egészben a polgárság jogot formálhatott arra, hogy a nemességgel vívott harcában azon korszak különböző munkásosztályainak érdekeit is képviselte, azért mégis minden nagy polgári mozgalommal velejártak azon osztályok önálló megmozdulásai is, amelyek többé-kevésbé fejlett formában a modern proletariátus előfutárai voltak. Ilyen volt a német reformáció és parasztforradalmak idején Münzer Tamás felkelése; ilyen a Leveller-mozgalom a nagy angol forradalom idején; és ilyen volt Babeuf mozgalma a francia forradalomban. A még fejletlen osztály forradalmi megmozdulásait megfelelő elméleti megnyilatkozások is kísérték, éspedig a XVI. és XVII. század folyamán még eszményesített társadalmi viszonyok utópisztikus leírása, a XVIII. században már egyenesen kommunista elméletek (Morelly és Mably). Az egyenlőség követelményét nem korlátozták többé a politikaijogokra hanem azt hirdették, hogy ki kell annak terjednie az egyél társadalmi helyzetére is; már nem pusztán az osztályelőjogoknak, hanem maguknak az osztálykülönbségeknek a megszüntetését is követelték. Az új tan első megjelenési formája aszkéta, spártai jellegű kommunizmus volt. Majd a három nagy utópista következett: Saint Simon, akinél a polgári irányzat a proletári mellett még bizonyos fokig érvényben maradt; továbbá Fourier és Owen. Ez utóbbi a kapitalizmus legfejlettebb földjén és e fejlődés létrehozta hatás alatt közvetlenül a francia materializmushoz kapcsolódva dolgozta ki rendszeresen javaslatait az osztálykülönbségek megszüntetésére.

Mindhárom utópistának közös vonása, hogy nem, mint az időközben történelmileg kifejlődött proletariátus érdekeinek képviselői léptek fel. Miként a felvilágosodás hirdetői, ők is nem egy bizonyos osztályt, hanem az egész emberiséget akarják fölszabadítani. Éppúgy, mint azok, ők is az ész és az örök igazság birodalmát kívánják megvalósítani, csakhogy az ő birodalmuk alapjában eltér attól, amit a felvilágosodás hirdetői képzeltek el. Most már észszerűtlenné és igazságtalanná vált az a polgári világ is, amely a felvilágosodás elveinek megfelelt és ezért éppúgy elvetendő lesz, mint a feudalizmus és valamennyi előző társadalmi állapot Az, hogy a világon eddig nem az ész és igazság uralkodtak, egyedül abból magyarázható, hogy nem ismerték föl kellőképp a helyzetet. Hiányzott ugyanis a zseniális egyén, aki most a színre lépett és fölismerte az igazságot; az, hogy most jelent meg és hogy épp most ismerte föl az igazságot, az nem a történelmi fejlődés összefüggéseiből szükségképp következő elkerülhetetlen jelenség, hanem tisztán szerencsés véletlen műve. A zseni éppúgy születhetett volna ötszáz évvel előbb és ez esetben az emberiségnek tévelygéseit, harcait és szenvedéseit ötszáz évvel megrövidíthette volna.

Ez a szemlélete valamennyi angol és francia szocialistának és az első német szocialistáknak is, Weitlinget beleértve. A szocializmus a föltétlen ész és igazságosság kifejezője és ahhoz, hogy a világot meghódítsa, nem kell egyéb, mint hogy fölfedezzék. Minthogy a föltétlen igazság időtől, tértől és emberi történeti fejlődéstől független, tiszta véletlen, hogy hol és mikor fedezik fel. A föltétlen igazság, ész és igazságosság emellett minden egyes iskola alapítójánál eltérő és minthogy a föltétlen igazság, ész és igazságosság különös fajtáját minden egyes alapítónál szubjektív gondolkodása, életfeltételei, ismereteinek mérve határozza meg, a föltétlen igazságok eme konfliktusában nem képzelhető el más megoldás, mint az, hogy egymást kölcsönösen lecsiszolják. Ebből nem származhatott semmi más, mint az eklektikus átlagszocializmus egy fajtája, amely a franciaországi és angliai munkások gondolkodását tényleg a mai napig is betölti; oly sokféle árnyalat lehetőségét magában foglaló keverék, amely a különböző szekták megalapítóinak kevésbé feltűnő kritikai megnyilatkozásaiból, gazdasági tantételeiből és a jövő társadalmi alakulására vonatkozó elképzeléseiből tevődött össze. Ez a keverék annál könnyebben jön létre, minél inkább lecsiszolódnak a vita áradatában a határozott élek, akárcsak a patakban a kavicsok. Ahhoz, hogy a szocializmusból tudományt formáljanak, előbb reális talajra kellett állítani.

Közben keletkezett a XVIII. századbeli francia filozófia mellett és után a német filozófia, amely Hegelben érte el fejlődése csúcspontját. Legnagyobb érdeme a dialektikának, mint a gondolkozás legmagasabb formájának fölújítása volt. A régi görög bölcsészek mind született, természetes dialektikusok voltak és a legegyetemesebb elme közöttük, Arisztotelész, vizsgálat tárgyává tette már a dialektikus gondolkodás leglényegesebb formáit. Ezzel szemben az újabb filozófia, bár soraiban a dialektikának csillogó képviselői voltak (mint Descartes és Spinoza), angol hatás alatt mindinkább megfeneklett az úgynevezett metafizikai gondolkodásmódban, amelynek a XVIII. század franciái is, különösen a filozófia terén, úgyszólván mind befolyása alá kerültek. A tulajdonképpeni filozófia körén kívül a franciák nagyon is képesek voltak dialektikai mesterműveket szolgáltatni. Diderot-ra emlékeztetünk csak ebben az összefüggésben és Rousseau értekezésére az emberek egyenlőtlenségének eredetéről. Ehelyütt csak röviden jelezzük mindkét gondolkodásmódszer lényegét, a tárgyra vissza fogunk még részletesebben térni.

Ha a természetet vagy az emberiség történelmét, avagy saját szellemi ténykedésünket gondolkozó szemléletnek vetjük alá, úgy az összefüggések és kölcsönhatások végtelen összefonódásának képe tárul elénk, amelyben semmi sem marad az, ott és úgy, ami volt, hanem minden mozgásban van, változik, keletkezik és elmúlik. A világnak eredeti naiv, de tárgyilag helyes szemlélete az, ami a régi görög filozófiáé volt és amelyet először Hérakleitosz mondott ki világosan. Minden van és minden nincs is, mert minden cseppfolyós, folytonos változásban, keletkezőben és elmúlásban van. De ez a szemlélet, bármily helyesen ragadja is meg a jelenségek összképének általános jellegét, nem elegendő a részletek magyarázatára, amelyekből az összkép összetevődik; és amíg ezt megmagyarázni nem tudjuk, az összképpel sem vagyunk tisztában. Ahhoz, hogy ezeket a részleteket megismerjük, ki kell emelni őket természetes történeti összefüggésükből és mindegyiküket sajátosságuk, különös indítóokuk és hatásuk szempontjából megvizsgálni. Ez mindenekelőtt a természettudomány és a történeti kutatás feladata, oly tudományágaké, amelyeknek a klasszikus kori görögöknél, ismert okokból, csak alárendelt szerepük volt, mert a görögöknek még az anyagot kellett összehordani ok. Az egzakt természettudományt a görögök csak az alexandriai korszakban művelték és később, a középkorban az arabok fejlesztették azt tovább. Az igazi természettudomány azonban csak a XV. század második felében keletkezett és azóta gyorsuló ütemben fejlődött. A természetnek részeire való boncolása, a különböző természeti folyamatok és tárgyak osztályozása, a szerves testek belső részeinek vizsgálata sokféle anatómiai alakulásuk szerint volt előfeltétele annak az óriási haladásnak, amelyet a természet felismerése részünkre az utolsó négyszáz év folyamán hozott. De ezzel a fejlődéssel szokássá vált a természeti tárgyakat és folyamatokat elszigeteltségükben a nagy összefüggéseken kívül szemlélni; tehát nem mozgásukban, hanem nyugvó állapotukban, nem, mint lényegében változó, hanem mint szilárd állagot, nem élő, hanem élettelen mivoltukban. És azzal, hogy ezt a szemléletet a természettudományból a bölcsészeibe átültették, amint ez Bacon és Locke részéről történt, megteremtették az utolsó évszázadok különleges korlátoltságát, a metafizikai gondolkodásmódot.

A metafizikus részére a dolgok és gondolati képmásuk: a fogalmak egyes, egyik a másik után és a másik nélkül szemlélendő szilárd, merev, egyszer s mindenkorra adott tárgyai a kutatásnak. A metafizikus csupa kiegyenlítetlen ellentétben gondolkodik: beszédmódja „Igen, igen. Nem, nem.” és ami azon kívül van, az már visszás. Részére valamely dolog vagy létezik vagy nem és éppoly kevéssé lehet egyidejűleg önmaga és valami más. Pozitív és negatív feltétlenül kizárják egymást; ok és okozat ugyancsak merev ellentétben állnak egymással szemben. A gondolkodásnak ezen módja első pillantásra azért tűnik rendkívül hihetőnek, mert ez felel meg a normális gondolkodásnak. De ez a normális gondolkodás, bármily tiszteletreméltó figura saját nyárspolgári otthonának falai között, csodálatos kalandokat él át, mihelyt a kutatás tág mezejére lép. És bármily jogosult, sőt szükséges is a metafizikai szemlélet a tárgy természete szerint kiterjedt területeken, előbb vagy utóbb oly korlátokba ütközik, amelyen túl egyoldalú, szűk, elvont lesz és feloldhatatlan ellentmondásokba keveredik, mert az egyes dolgok mellett összefüggésükről, létezésük mellett keletkezésükről és elmúlásukról, nyugalmi állapotuk mellett mozgásukról megfeledkezik, mert a sok fától nem látja az erdőt Mindennapi esetekben tudjuk például és határozottsággal állíthatjuk, vajon valamely állat létezik-e vagy nem, közelebbi vizsgálatnál azt találjuk azonban, hogy néha nagyon is bonyolult dologról van szó, amint ezt a jogászok igen jól tudják, kik hiába fáradoztak, hogy megtalálják racionális határát annak, amelyen túl a magzat megölése az anyaméhben gyilkosságnak számít. És éppoly lehetetlen a halál pillanatát megállapítani, minthogy a fiziológia kimutatja, hogy a halál nem egy egyszerű pillanatnyi esemény, hanem nagyon hosszadalmas folyamat. Az egyes szerves lény minden pillanatban ugyanaz; minden pillanatban feldolgoz kívülről felvett anyagokat, míg másokat kiválaszt, minden pillanatban elhalnak sejtek a testéből és újak képződnek, hosszabb vagy rövidebb idő után a kérdéses test anyaga teljesen megújul, más anyagatomok pótolják, úgyhogy minden szerves lény mindig ugyanaz és mégis más valami. Pontosabb vizsgálatnál azt is találjuk, hogy egy ellentét két pólusa, mint a pozitív és negatív, éppoly elválaszthatatlanok egymástól, mint ahogy ellentétesek, minthogy minden ellentétesség ellenére egymást kölcsönösen áthatják. Épp így látjuk, hogy ok és okozat oly képzetek, amelyeknek csak az egyes esetre való alkalmazásban van, mint olyanoknak érvénye, de amelyek, mihelyt az egyes esetet a világegyetemmel való általános összefüggésében tekintjük, összefolynak és feloldódnak az egyetemes kölcsönhatás szemléletében, amelynek keretében okok és okozatok helyüket folytonosan változtatják, úgyhogy az, ami most vagy itt ok vagy okozat, amott vagy akkor okká lesz és megfordítva is.

Mindezen folyamatok és gondolkodási módszerek nem illenek a metafizikai gondolkodás keretébe. Ellenben a dialektikai számára, amely a dolgokat és fogalmi képmásukat lényegileg összefüggésükben, összekapcsolásukban, mozgásukban, keletkezésükben és elmúlásukban fogja fel, az oly folyamatok, mint a fentiek, mindmegannyi igazolásai saját módszerének. A természet a dialektika próbaköve és a modern természettudományról el kell ismerni, hogy ezen próba céljaira igen gazdag, nap-nap után gyarapodó anyagot szolgáltatott és ezzel bebizonyította, hogy a természeti folyamatok végső fokon a dialektikának és nem a metafizikának megfelelően játszódnak le. De minthogy azokat a természettudósokat, akik a dialektika gondolkodásmódszerét elsajátították, egyik kezünk ujjain számolhatjuk meg, az elért eredmények és a hagyományos gondolkodásmód ellentétéből megmagyarázható az a határtalan zűrzavar, amely jelenleg az elméleti természettudományban elterjedt és úgy a tanítókat, mint a tanítványokat, a szerzőket, mint az olvasókat kétségbeesésbe hajtja.

A világegyetemet és az emberiség fejlődését, valamint ezen fejlődés tükörképét az embereik elméjében szabatosan tehát csakis dialektikus úton, a keletkezés és elmúlás általános kölcsönhatásainak, a fejlődésnek és visszaesésnek folytonos figyelembevétele mellett lehet leírni. És ebben az értelemben lépett tényleg föl kezdettől fogva az újabb német filozófia. Kant pályafutását azzal kezdte, hogy a Newtonféle stabil naprendszert és annak örök tartamát - miután a kezdeményezés ezen a téren már megvolt - történelmi folyamatban oldotta föl: a napnak és valamennyi égitestnek egy gomolygó ködmasszából való keletkezésében. Emellett már levonta azt a következtetést is, hogy a naprendszernek ezzel a keletkezéssel jövendő letűnése is szükségképp adva van. Kant felfogását fél évszázaddal később Laplace matematikailag alátámasztotta és még egy évszázaddal később a spektroszkóp kimutatta különböző sűrűségű izzó gázmasszák létezését a világűrben.

Ez az újabb német filozófia Hegel rendszerében nyerte betetőzését, amelyben Hegel, mint első fogta föl és írta le - és az tudható be nagy érdemének - az egész természeti, történeti és szellemi világot, mint egy folyamatot, vagyis mint folytonos mozgásban, változásban, átalakulásban és fejlődésben lévő valamit és egyben megkísérelte ezen mozgás és fejlődés belső összefüggését kimutatni. Ebből a szempontból az emberiség története már nem értelmetlen erőszakosságok vad zűrzavarának látszott, amelyek a fejlett bölcsészelme ítélőszéke -előtt egyaránt elvetendők és amelyekre leghelyesebb, amily gyorsan csak lehet, a feledés fátylát borítani, hanem magának az emberiség fejlődési folyamatának. Az ész feladatává vált ezen folyamatnak nyomon követése a tévedések útvesztőjén át és törvényszerűségének kimutatása minden látszólagos véletlenen keresztül.

Itt közömbös, hogy Hegel ezt a feladatot nem oldotta meg, korszakalkotó érdeme volt, hogy azt kitűzte. Oly feladat ez, amelyet senki nem oldhat meg egymagában. Jóllehet, Hegel Saint Simon mellett korának legegyetemesebb elméje volt, mégis voltak korlátái, először is saját ismereteinek szükségszerű határai, másodszor kora ismereteinek és felfogásának korlátái folytán. Mindehhez még egy harmadik tényező is járult. Hegel idealista volt, vagyis számára gondolatai nem a valóságos dolgok és folyamatok többé-kevésbé elvont képmásai voltak, hanem fordítva, a dolgok és fejlődésük csak megvalósított képmásai voltak valahol a világban már létező „eszméinek”. Ezzel minden a fejetetejére volt állítva és a világ valódi összefüggése tökéletesen kiforgatva. Bármennyire helytálló és zseniális is volt számos esetben Hegel felfogása részletek összefüggéséről, mégis a jelzett okoknál fogva számos részletében is foltozottnak, mesterségesen konstruáltunk, vagyis röviden fonáknak kellett lennie. Hegel rendszere, mint olyan, óriási torzszülött volt, de az utolsó a maga nemében. Belső, gyógyíthatatlan ellentmondásban szenvedett ugyanis: egyrészt lényeges előfeltétele volt a történelmi szemlélet, amely szerint az emberi történelem fejlődési folyamat, mely természeténél fogva nem lelheti intellektuális betetőzését úgynevezett feltétlen igazság felfedezése útján; másrészt Hegel éppen ezen föltétlen igazság foglalatának tekinti rendszerét. A természet és történelem ismeretének mindent felölelő, egyszer s mindenkorra lezárt rendszere ellentétben áll a dialektikus gondolkodás alaptörvényeivel. De ez nem zárja ki, sőt ellenkezőleg magába foglalja azt, hogy az egész külső világ rendszeres megismerése nemzedékről nemzedékre mérföldes léptekkel haladhat előre.

Az a belátás, hogy az eddigi német idealizmus teljesen téves, szükségképpen materializmusra vezetett, de jól jegyezzük meg, nem a XVIII. század tisztán metafizikai és kizárólagosan mechanikus materializmusához. Minden korábbi történelem egyszerű, naiv forradalmi megtagadásával szemben a modern materializmus a történelemben az emberiség fejlődési folyamatát látja és feladatának tekinti ezen fejlődés mozgási törvényeinek fölfedezését. Ellentétben a XVIII. századbeli franciáknak és Hegelnek a természetről való elképzelésével, mint változatlan egészről soha el nem tűnő égitestekkel, Newton tanítása szerint és a szerves lények változatlan fajtáival, amint azt Linné tanította, a modern materializmus úgy fogja föl a természettudomány újabb haladását, hogy a természetnek is van időbeli története, hogy az égitestek éppúgy, mint az azokat kedvező körülmények esetén benépesítő szerves lények keletkeznék és eltűnnek és hogy a körforgások, amennyiben föltételezhetők, végtelen méreteket öltenek. A materializmus mindkét esetben lényegében dialektikus és nem szorul már a többi tudományon felül álló bölcseletre. Mihelyt minden egyes tudomány azzal a követelménnyel áll szemben, hogy helyzetét a dolgoknak és a dolgokról való ismereteknek mindent felölelő összefüggésében tisztázza, minden a teljes összefüggést tárgyaló külön tudomány feleslegessé válik. Az egész eddigi bölcseletből, mint önálló tudományból csakis a gondolkodásról és annak törvényeiről szóló tan marad meg - a formális logika és a dialektika. Minden egyéb a természet és a történelem pozitív tudományában olvad fel.

Míg azonban a természet szemléletének átalakulása csak abban a mértékben mehetett végbe, amennyiben a kutatás a pozitív ismeretnek megfelelő anyagát szolgáltatta, a történelmi fölfogást döntően befolyásoló történeti tények már jóval korábban érvényesültek. 1831-ben volt az első munkásfölkelés Lyonban; 1838-42 között érte el az első nemzeti munkásmozgalom az angol chartizmusban tetőfokát. Európa legfejlettebb országaiban a proletariátus és burzsoázia közti osztályharc ugyanoly mértékben lépett a történelem előterébe, mint amennyire egyrészt a nagyipar, másrészt a burzsoázia újonnan megszerzett politikai hatalma fejlődött. A polgári gazdaságtan tanításait a munka és tőke érdekeinek azonosságáról, a dolgok általános harmóniájáról és az általános jólétről, mint a szabad verseny következményéről a tények mind nagyobb átütő erővel hazudtolták meg. Mindezeket a dolgokat éppoly kevéssé lehetett letagadni, mint a francia és angol szocializmust, mely ezen tényeknek, - ha tökéletlen formában is, - kifejezője volt. De a régi idealisztikus történelmi felfogás, amelyet még nem szorítottak ki, nem ismert anyagi érdekeken alapuló osztályharcokat, sőt anyagi érdekeket sem; a termelés, mint az összes gazdasági viszonylatok, csak mellékesen, mint a „művelődéstörténet” alárendelt elemei fordultak benne elő. Az új tények kényszerítették ki, hogy az egész eddigi történelmet vizsgálat alá vessék és így kitűnt, hogy minden eddigi történelem osztályharcok története volt, hogy a társadalomnak ezen egymás ellen harcoló osztályai mindenkor a termelési és közlekedési viszonyok termékei, egyszóval koruk gazdasági viszonyainak termékei; hogy tehát a társadalom mindenkori gazdasági szerkezete az a reális alapzat, amelyből a jogi és politikai berendezések, valamint a vallásos, bölcseleti és egyéb elképzelések egész felépítménye minden egyes történelmi korszakban végső fokon magyarázható. Ezzel az idealizmust utolsó mentsvárából, a történelmi felfogásból is kiűzték és materialista történelmi felfogás megalapozásával adva volt az út ahhoz, hogy az emberek tudatát létükből és nem, mint eddig, létüket tudatukból magyarázzák meg.

A történelemnek ezzel a materialisztikus felfogásával az eddigi szocializmus éppoly kevéssé volt összeegyeztethető, mint a francia materializmus természetfelfogása a dialektikával és az újabb természettudománnyal. A korábbi szocializmus bírálat tárgyává tette ugyan a kapitalisztikus termelési módot és következményeit, de azt megmagyarázni nem tudta, tehát meg sem tudott birkózni vele; csak egyszerűen, mint rosszat elvetette. De a kapitalista termelési módot, történeti összefüggéseit és szükségszerűségét bizonyos korszakban és ezzel bukásának szükségszerűségét is kellett egyrészt megmagyarázni, másrészt belső, még mindig rejtett jellegét feltárni, mert az eddigi bírálat inkább rossz következményeire, mint magára a dolog folyamatára vetette magát. Ez az értéktöbblet fölfedezése révén történt. Kimutatták, hogy meg nem fizetett munka kisajátítása az alapformája a tőkés termelési módnak és a munkás általa végrehajtott kizsákmányolásnak; hogy a tőkés, még ha teljes értékét fizeti is meg a munkás munkaerejének, mégis nagyobb értéket csihol ki belőle, mint amennyit érte fizetett; és hogy végső fokon ez a többletérték képezi az értékösszeget, amelyből a tőkéiknek folyton növekvő tömege a vagyonos osztály kezében felhalmozódik. Úgy a kapitalista termelésnek, mint a tőke termelésének folyamata ezzel meg volt magyarázva.

Mindkét nagy felfedezést: a történelem materialisztikus felfogását és a kapitalista termelés titkának feltárását az értéktöbblet révén Marxnak köszönhetjük. Ezek segélyével lett a szocializmusból tudomány, amelynek most mindenekelőtt feladata e felfedezéseket minden részletükben és összefüggésükben továbbfejleszteni.

Ez volt körülbelül a helyzet az elméleti szocializmus és a kimúlt filozófia terén, amikor Dühring Jenő úr nagy zenebonával megjelent a színen és a filozófiának, a politikai gazdaságtannak és a szocializmusnak általa véghez vitt teljes átalakítását kinyilatkoztatta.

Vizsgáljuk meg közelebbről, hogy mit ígér nekünk Dühring úr - és hogy mit tart be.

II.
Amit Dühring úr ígér

Dühring úrnak idevágó iratai „A filozófia vezérfonala” „A nemzet- és társadalomgazdaságtan vezérfonala” és „A nemzetgazdaságtan és szocializmus kritikai története”. Itt mindenekelőtt az első munka érdekel bennünket.

Dühring úr mindjárt az első oldalon úgy mutatkozik be, mint „aki ezen hatalom (a bölcsészet) saját korabeli képviseletét és annak egyelőre belátható kifejlődését magának igényli”. A jelenkor és a „belátható” jövő egyetlen igazi bölcsészének nevezi ki tehát magát. Aki tőle eltér, eltér az igazságtól. Sokan voltak már Dühring úr előtt is, akik ilyesvalamit gondoltak magukról, de ő nyilván, Wagner Richardot kivéve, az első, aki ezt önmagáról nyugodtan ki is mondja. Éspedig az igazság, amelyről itt szó van, „a végérvényes, legmagasabb fokú igazság”.

Dühring úr bölcseleté „a valóságfilozófia természetes rendszere... a valóságot úgy képzeli el, amely a világnak minden álomszerű és szubjektívan korlátolt elképzelését kizárja”. Ez a filozófia tehát oly természetű, hogy az Dühring urat egyéni szubjektív korlátozottságának saját maga által sem tagadható határai közül kiemeli. Erre mindenesetre szükség is van ahhoz, hogy képes legyen végérvényes, legfelsőbb fokú igazságokat megállapítani, bár eddig még nem látjuk, hogy ez a csoda miként jöhetne létre.

„Az ész számára értékes tudásnak ez a természetes rendszere” bizton megállapította a létnek alapformáit anélkül, hogy a gondolat mélységéből bármit is feláldozott volna. Kiindulva „valóban kritikai álláspontjából” egy valódi és a természet és élet valóságára irányuló bölcselet elemeit nyújtja, amely nem ismer el látszólagos latkört, hanem hatalmas átalakító mozgásával az egész külső és belső természetet magával ragadja. Egészen „új gondolkodási mód” és eredményei „alapjában véve sajátos nézetek... rendszert teremtő gondolatok... megállapított igazságok”. Előttünk „oly munka fekszik, amelynek erejét az összpontosított kezdeményezésben kell keresni” - bármit is jelentsen ez. „Egy a gyökérig lehatoló vizsgálat... egy tősgyökeres tudomány... a dolgokról és emberekről való szigorúan tudományos felfogás... egy sokoldalúan átható elmemunka... feltétlenül alapvető”. Dühring a gazdaságtan és politika terén nemcsak „történelmi és rendszeresen átfogó munkákkal” ajándékoz meg bennünket, amelyek közül a történetiek még mindezek felett „a történelem nagystílű megrajzolásával” tűnnek ki és amelyek a gazdaságtanban „alkotó fordulatokat” hoztak létre, hanem művét a jövő társadalmára vonatkozó teljesen kidolgozott szocialista tervvel zárja le, amely „egy tisztán átgondolt és a legmélyebb gyökerekig hatoló elmélet gyakorlati gyümölcse” és ennélfogva éppoly csalhatatlan és egyedül boldogító, mint a Dühring-féle filozófia. Mert „csakis abban a szocialista alakulatban, amelyet a nemzet- és társadalomgazdaságtan vezérfonalában jellemeztem, léphet a valódi saját, a látszólagos és átmeneti vagy pedig erőszakos tulajdon helyébe”. És ehhez kell a jövőnek alkalmazkodnia.

A Dühring úr részéről Dühring úrhoz intézett tömjénezéseknek csak egy töredékét ragadtuk ki és könnyen hozhattunk volna fel tízszer ennyi példát is. De az ízelítő is már elegendő lehetett ahhoz, hogy az olvasónál kételyt támasszon, vajon valóban filozófussal van-e dolga vagy pedig - de az olvasót mégis kérnünk kell, hogy ítéletét függessze fel addig, amíg a jelzett tősgyökeret közelebbről is megismeri. Az ízelítőt is csak annak kimutatása céljából adtuk, hogy nem közönséges filozófussal és szocialistával van dolgunk, aki gondolatait egyszerűen kimondja és a későbbi fejlődésnek engedi át, hogy értékük felett ítéljen, hanem egy egészen különös lénnyel, aki azt állítja magáról, hogy éppoly csalhatatlan, mint a pápa és akinek egyedül üdvözítő tanát egyszerűen el kell fogadnunk, ha nem akarunk a legátkosabb eretnekségnek áldozatul esni. Nem azon munkák egyikével van dolgunk, amelyekben minden nemzet szocialista irodalma és újabban a német is bővelkedik, oly művekkel, amelyekben különböző jelentőségű szerzők a világ azon kérdéseit igyekeznek őszintén tisztázni, amelyeknek megoldásához anyaguk többé-kevésbé hiányzik. Mindezekben a művekben, bármily hiányosak is tudományos és irodalmi tekintetben, a szocialista jószándék mindenkor elismerésre méltó. Dühring úr ezzel szemben tételeket tár elénk, amelyeket legfelsőbb fokú végérvényes igazságoknak nyilvánít, amelyek mellett tehát minden egyéb nézet ab ovo hamis. Dühring úré nemcsak a kizárólagos igazság titka, hanem a kutatásnak egyedül szigorúan tudományos módszere is, amely mellett semmi egyéb módszert nem ismer el tudományosnak. Vagy igaza van és ez esetben minden idők legnagyobb zsenijével, az első emberfeletti, mert csalhatatlan emberrel állunk szemben. Vagy pedig nincs igaza és akkor is, bárhogyan ítéljük meg őt, esetleges jószándékának jóindulatú tekintetbevétele még mindig súlyos sértést jelentene Dühring úr számára.

Ha valaki a legfelsőbb fokú végső igazság és az egyetlen szigorúan tudományos módszernek birtokában van, természetes, hogy meglehetős megvetéssel néz a többi tévelygő és tudományokban járatlan emberre. Nem szabad tehát csodálkoznunk azon, hogy Dühring úr elődjeiről a legnagyobb megvetéssel beszél és hogy tősgyökerének színe előtt csak kevés, általa kivételesen kinevezett nagy ember talál kegyelmet.

Hallgassuk csak meg először is, mit mond a bölcselőkről: „A minden jobb meggyőződés híján lévő Leibniz, aki még mindig a legjobb az udvaronc filozófusok között”; Kantot éppen csak hogy tűri, de utána azután minden felfordult: következtek az epigonoknak, különösen „Fichtének és Schellingnek kuszáltságai és éppoly üres, mint széllelbélelt balgaságai... tudatlan természetbölcselkedésnek szörnyű torzképei... Kant utáni szörnyűségek és lázképek”, amelyeket „egy Hegel tetőzött be”. Ez a „Hegel zsargonban” beszélt és „ezenfelül formájában, sem tudományos előadásmódjával és nyerseségével Hegel-járványt terjesztett el”.

A természettudósok sem járnak jobban, de csak Darwint említi meg név szerint, rá kell tehát szorítkoznunk: „A Darwin-féle félköltészet és átváltozási készség durván érzékien korlátolt felfogással és gyenge megkülönböztető képességgel... felfogásunk szerint a specifikus darwinizmus az emberiség ellen irányuló brutalitásnak egy fejezete, ami nem vonatkozik persze Lamarck fejtegetéseire”.

A legrosszabbul azonban a szocialisták járnak. Az egy Blanc Louis kivételével - aki a legjelentéktelenebb valamennyiük között - mind bűnösök és nincs hírnevük, amellyel Dühring urat megelőzniük (vagy követniük) kellett volna. És ez nemcsak az igazságukra és tudományos voltukra, hanem jellemükre is vonatkozik. Babeuf-tól és egynéhány 1871-beli kommünardtól eltekintve, mind, ahányan vannak, nem „férfiak”. A három utópistát „szociális alkimistá”-nak nevezi. Közülük Saint Simonnal még annyiban elnézően bánik, hogy csak „fellengzősséget” vet szemére és sajnálkozóan utal arra, hogy vallási tébolyban szenvedett. Fourier-val kapcsolatban azonban Dühring úr teljesen elveszti türelmét. Mert Fourier „az őrület minden elemét feltüntette... eszmék, amelyeket leginkább az őrültek házában lelhetünk... kusza álmok... az őrület termékei... a mérhetetlenül balga Fourier, ez a gyermekfej, ez az idióta” még csak nem is szocialista. Falansztere nem a racionális szocializmusnak egy fejezete, hanem „a közönséges forgalom sablonja után megkonstruált torzalakulat”. És végül: „ha ezen fejtegetések (Fourier fejtegetései Newtonról)... nem elegendők ahhoz, hogy bárkit is meggyőzzön arról, hogy Fourier nevében és az egész Fourier-izmusban csak az első szótag (fou = bolond) mond valami igazat, azt magát is az idióták valamely osztályába kell sorozni”. Végül Owen Robertnak „elmosódott és szegényes eszméi voltak... erkölcs tekintetében nyers gondolkozás... egynéhány fonáksággá fajult közhely... értelmetlen és nyers szemlélet... Owen elképzelésének fonala alig érdemes arra, hogy komolyabb bírálat tárgyává tegyék... hiúsága” stb. Ha tehát Dühring úr az utópistákat nevük után rendkívül szellemesen a következőképp jellemzi: Saint Simon - saint (szent), Fourier - fon (bolond), Enfantine - enfant (gyermek), úgy még csak az hiányzik, hogy hozzáfűzze: Owen - O weh! (Ó, jaj!), hogy a szocializmus történetének egyik határozottan jelentékeny korszakát négy szóval egyszerűen elintézze és aki ebben kételkedik, azt „magát is az idióták valamely osztályába kell besorozni”.

Dühringnek a későbbi szocialistákra vonatkozó ítéleteiből csak a Lassalle-ra és Marx-ra vonatkozókat választjuk itt ki:

Lassalle: „pedáns népszerűsítési kísérletek... túlburjánzó skolasztika... általános elméletnek és a kicsinyes aprólékosságnak rémes keveréke... értelem és forma nélküli Hegel-babonák... elijesztő példa... saját korlátoltság... fontoskodás a legérdektelenebb részleteknél... zsidó hősünk... pamfletíró... közönséges... belső irányítás hiánya az élet- és világnézeti kérdésekben”.

Marx: „korlátolt felfogás... munkáinak és teljesítményeinek magukban véve, vagyis tisztán elméletileg tekintve tárgyunk szempontjából (a szocializmus kritikai története) nincs tartós jelentősége és a szellemi áramlatok általános története szempontjából legfeljebb mint az újabb szektárius skolasztika egyik ágának a befolyását feltüntető jelenség említhető... a képesség hiánya koncentrálódásra és rendszerezésre... a gondolatnak és stílusnak formahiánya, a beszédmódnak méltóságot nélkülöző stílusa... angolos hiúság... rászedés... kusza koncepciók, amelyek valójában csak történeti és logikai képzelgések fattyúhajtásai... csalóka fordulatok... személyes hiúság... gyalázatos modor... lompos... széplelkű fecsegések... kínai tudálékosság... filozófiai és tudományos elmaradottság”.

És így tovább, és így tovább - ez is csak szegényes választék a Dühring-féle gyűjteményből. De értsük meg jól: egyelőre nem érdekel bennünket, vajon ezek a bájos szitkozódások, amelyek Dühring úrnak alacsony műveltségi fokon is el kellene, hogy tiltsák, hogy bármit is gyalázatosnak és lomposnak találjon, szintén legfelsőbb fokú végső igazságok-e. Óvakodni fogunk most még attól is, hogy tősgyökerük tekintetében kételyt fejezzünk ki, mert egyébként még megtilthatnák nekünk az idiótáknak azt az osztályát kikeresni, amelyhez mi tartozunk. Csak kötelességünknek tartottuk példával szolgálni egyrészt arról, mit nevez Dühring úr „választékos, kíméletes, a szó valódi értelmében szerény kifejezésmódnak” és másrészt megállapítani, hogy Dühring úr éppoly biztos elődjei mellőzhetőségében, mint saját csalhatatlanságában. Ezek után a legmélyebb hódolattal hajolunk meg minden idők leghatalmasabb géniusza előtt - ha ugyan mindez így is volna.

ELSŐ RÉSZ
Filozófia

III.
Beosztás. Apriorizmus

Dühring úr szerint a filozófia a világról és életről való tudat legfőbb formája és tágabb értelemben magában foglalja minden tudásnak és akarásnak az elveit. Ott, ahol az emberi tudat számára az ismeretek vagy ösztönök soráról, vagy a létformák egy csoportjáról van szó, ezen formák elvei kell, hogy a filozófia tárgyát képezzék. Ezek az elvek az egyszerűnek feltételezett alkatelemek, amelyekből a sokrétű tudás és akarás összeilleszthető. A dolgok általános alkatát éppúgy lehet alapformákra és alapelemekre visszavezetni, mint a testek vegyi összetételét. Ezek a végső alkatelemek vagy elvek, ha egyszer leszögezték őket, nemcsak a közvetlenül ismert és hozzáférhető világra érvényesek, hanem a számunkra ismeretlen és hozzá nem férhető világra is. A bölcseleti elvek tehát a végső kiegészítést képezik, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a tudományágakat a természet és az emberi élet magyarázatának egységes rendszerévé forrasszák össze. A bölcsészeinek minden lét alapformáin kívül csak két tulajdonképpeni vizsgálódási tárgya van: a természet és az emberiség világa. Ennek megfelelően anyagunk tagozása részére minden erőltetés nélkül három csoport adódik, éspedig az általános világsematika, a természeti elvekről és végül az emberekről szóló tan. Ebben a sorrendben egyúttal belső logikai rendszer is rejlik, mert minden lét számára érvényes formális alapelvek állnak elsősorban, ezután következnek a tárgyi területek, amelyekre azokat alkalmazni kell, alárendeltségük foka szerint. Így fejti ezt ki majdnem szóról-szóra Dühring úr.

Tehát elvekről van nála szó, a gondolkodásból és nem a külső világból levezetett formális alapelvekről, amelyek a természetre és az ember világára alkalmazandók, amelyekhez tehát a természetnek és az embernek igazodnia kell. De honnan veszi a gondolkodás ezeket az alapelveket, önmagából? Nem, mert Dühring úr maga mondja: a tisztán eszmei terület logikai sémákra és matematikai formulákra szorítkozik (az utóbbi emellett, amint látni fogjuk, nem helytálló). A logikai sémák csak gondolkodási formákra vonatkozhatnak; itt azonban csakis a lét, a külvilág formáiról van szó és a gondolkodás ezeket a formákat sohasem vezetheti le önmagából, hanem csakis a külvilágból. Ezzel azonban az egész viszonylat megfordul: az elvek nem kiindulópontját, hanem végeredményét képezik a vizsgálatnak, nem alkalmazzák őket a természetre és az emberiség történetére, hanem absztrahálják őket azokból. Nem a természet és az emberek világa igazodik az elvekhez, hanem az elvek csak annyiban helyesek, amennyiben a természettel és történettel összhangban vannak. Ez a dolognak egyetlen materialisztikus felfogása és Dühring úrnak ezzel szembenálló idealisztikus felfogása a dolgot teljesen feje tetejére állítja és a valódi világot a gondolkodásból, már a világ előtt valahol öröktől fogva létező sémákból vagy kategóriákból konstruálja meg, akárcsak Hegel.

Hasonlítsuk csak össze Hegel Enciklopédiáját lázképeivel egyetemben Dühring úrnak legfelsőbb fokú végső igazságaival. Dühring úrnál először is az általános világsematikával találkozunk, amelynek Hegelnél logika a neve. Majd mindkettőnél látjuk ezen sémáknak vagy logikai kategóriáknak a természetre való alkalmazásút és végül az alkalmazást az ember világára, amit Hegel a szellem filozófiájának nevez. A Dühring-féle sorrendnek „belső logikai rendje” tehát „minden erőltetés nélkül” Hegel Enciklopédiájához vezet vissza, amelyből oly híven írja ki azt, hogy az a Hegel-iskola örök zsidóját, Michelet professzort Berlinben könnyekig fogja meghatni.

Így jár az, aki „a tudatot, a gondolkodást” teljesen naturalisztikusan, mint valami adottat, a léttel és természettel már kezdettől fogva ellentétesen fogja fel. Akkor nagyon különösnek kell azt is találni, hogy tudat és természet törvényei annyira összhangban vannak. Ha azonban tovább kérdezzük, hogy mi a gondolkodás és a tudat és hogy miből származnak, úgy a válasz az, hogy az emberi agy termékei és hogy az ember maga is természeti termék, amely környezetében és környezetével fejlődik. Ebből azután természetesen következik, hogy az emberi agy termékei, amelyek végső fokon maguk is természeti termékek, nem mondanak ellent a többi természeti összefüggésnek, hanem megfelelnek ennek.

De Dühring úr nem engedheti meg magának a dolognak ezt az egyszerű felfogását. Ő nemcsak az emberiség nevében gondolkodik - ami már magában véve egész dicséretreméltó dolog lenne, - hanem valamennyi égitest tudatos és gondolkodó lénye nevében. Valójában „a tudat és tudás alapformáinak lebecsülése volna, ha szuverén érvényüket és igazságra való feltétlen igényüket az emberi jelző által ki akarnék zárni, vagy csak kérdésessé is tenni”. Dühring úrnak tehát, nehogy az a gyanú felmerüljön, hogy kétszer kettő valamely más égitesten öttel egyenlő, nem szabad a gondolkodást emberinek nevezni s ezzel el kell választania azon egyetlen valóságos alaptól, amelyen számunkra létezik, tudniillik az embertől és a természettől. Dühring ezzel oly ideológiába esik bele, amely őt az „epigon” Hegel epigonjává teszi. Egyébként Dühring urat gyakrabban fogjuk még más égitesteken üdvözölhetni.

Magától értetődő, hogy ily ideológiai alapokra nem lehet materialista tant felépíteni. Látni fogjuk később, hogy Dühring úr arra kényszerül, hogy a természetbe ismételten tudatos cselekvést csempésszen be, vagyis azt, amit világos nyelven Istennek neveznek.

Valóságfilozófusunknak azonban még egyéb indokai is voltak, hogy minden valóság alapját a valóságos világból a gondolat világába ültesse át. Hisz Dühring úr bölcseletének épp ezen világsematizmusról, a lét ezen formális alapelveiről szóló tudomány az alapja. Ha a világsematizmust nem fejünkből, hanem fejünk révén a valóságos világból vezetnénk le és a lét alapelveit abból, ami van, úgy nem volnánk filozófiára utalva, hanem a világra vonatkozó pozitív ismeretekre és arra, hogy mi megy benne végbe; és amit ebből nyerünk, az ugyancsak nem filozófia, hanem pozitív tudomány. Ezzel azonban Dühring úr egész kötete hiábavaló fáradozásnak bizonyulna.

Továbbá, ha a filozófiára, mint ilyenre többé szükség nincs, akkor a rendszer is, sőt még a filozófia természetes rendszere is feleslegessé válik. Az a belátás, hogy a természeti jelenségek összessége egymással rendszeres összefüggésben áll, a tudományt arra szorítja, hogy ezt a rendszeres összefüggést úgy részleteiben, mint egészében kimutassa. Lehetetlenség azonban számunkra, - mint minden idők számára - hogy ezt az összefüggést kimerítően tudományosan kimutassuk, hogy a világrendszernek, amelyben élünk, szabatos gondolati képmását megrajzoljuk. Ha az emberi fejlődés valamely időpontjában a világösszefüggéseknek ily végérvényesen lezáruló rendszerét fizikai, szellemi és történeti vonalon létrehoznák, ezzel lezárulna az emberi felismerés birodalma és a jövendő történeti fejlődés megszakadna azzal a pillanattal, amelyben a társadalmat ama rendszerrel összhangban rendezik be - ami tiszta képtelenség lenne. Az emberek tehát a következő ellentmondással állnak szemben: egyrészt kimerítően felismerik a világrendszert teljes összefüggésében, másrészt soha nem tudják ezt a feladatot saját természetük, csakúgy, mint a világrendszer természete folytán teljesen megoldani. De ez az ellentmondás nemcsak a két tényezőnek: a világnak és az embereknek a természetében rejlik, hanem egyben az egész szellemi haladásnak, fő mozgatója és nap-nap után és folytonosan feloldódik az emberiség végtelen progresszív fejlődésében, mint ahogy például matematikai feladatok találják egy végtelen sorban vagy egy lánctörtben megoldásukat. Valójában a világrendszernek minden gondolati képmása oly korlátok közé szorul, melyek objektívon a történelmi helyzetből és szubjektíven szerzőjének testi és szellemi alkatából adódnak. De Dühring úr gondolkodásmódját már kezdettől fogva olyannak tünteti fel, amely kizár minden hajlandóságot a világnak valamely szubjektivisztikusan korlátolt elképzelésére. Amint már fentebb láttuk, Dühring úr mindenütt jelenlévő - valamennyi égitesten. Most azt is látjuk, hogy ő mindentudó, megoldotta a tudomány végső feladatait és ezzel koporsóját szegezte be a tudomány jövőjének.

Dühring úr éppúgy, mint a lét alapformáiról, az egész matematikáról is azt képzeli el, hogy apriorisztikusan, vagyis a külső világ nyújtotta tapasztalatok felhasználása nélkül készen kipattanthatja elméjéből: Az ész az elméleti matematikában „saját szabad alkotásaival és elképzeléseivel” foglalkozzék. A számok és alakzatok fogalma képezi „elegendő és általa létrehozható anyagát” és így „minden különös tapasztalattól és reális tartalomtól független érvénnyel bír”.

Helyes az, hogy az elméleti matematika az egyén különös tapasztalatától független érvénnyel bír, de ez valamennyi tudomány által megállapított tényre vonatkozólag, sőt minden tényre vonatkozólag áll. A mágneses pólusok, a víznek hidrogénből és oxigénből való összetétele, az a tény, hogy Hegel meghalt és Dühring úr életben van, érvényben vannak függetlenül a saját tapasztalatomtól vagy bárki más tapasztalatától, sőt még Dühring úr tapasztalatától is, mihelyt az igazak álmát alussza. De az ész az elméleti matematikában egyáltalában nemcsak saját alkotásával és elképzelésével foglalkozik. A szám és alakzat fogalmát nem merítették máshonnan, mint a valóság világából. A kéz tíz ujja, amelyen az emberek számolnak és amelyen első aritmetikai műveletüket végrehajtani megtanulták, minden egyéb, mint az ész szabad alkotása. A számoláshoz nemcsak számolható tárgyak tartoznak, hanem a képesség is, hogy ezen tárgyak szemléleténél szám mivoltukat kivéve, minden egyéb tulajdonságuktól eltekintsünk - és ez a képesség hosszú történeti és tapasztalati fejlődés eredménye. éppúgy, mint a szám fogalmát, az alakzat fogalmát is kizárólag a külvilágból merítjük és az nem az agyból, nem tisztán gondolkodásból származik. Tárgyaknak kellett létezniük, amelyeknek alakjuk volt és amelyeknek alakjait összehasonlították, mielőtt az alakzat fogalmához jutottak. Az elméleti matematikának tárgyát a valóságos világ térformái és mennyiségi viszonylatai, tehát nagyon is reális anyag képezi. Az a tény, hogy ez az anyag elvont formában jelentkezik, a külvilágból való eredetet csak felületesen takarhatja el. Hogy ezeket a formákat és viszonylatokat tiszta mivoltukban vizsgálhassuk meg, ahhoz teljesen külön kell választani őket tartalmuktól és azt, mint közömbösét félretolni. Így nyerjük a kiterjedés nélküli pontot, a vastagság és szélességnélküli vonalat, az a, b, x és y megjelöléseket, az állandókat és változókat és csak azután jutunk legutoljára az ész saját szabad alkotásaihoz és elképzeléseihez, ti. az imaginárius nagysághoz. A matematikai mennyiségeknek látszólagos egymásból való levezetése nem bizonyíték apriorisztikus eredetük, hanem csak racionális összefüggésük mellett. Mielőtt ahhoz az elgondoláshoz jutottak, hogy a henger