Sysse Engbergnek, a hősnőnek és anyának

Szombat, október 14.

Prológus

A zárt szekrényben átlátszó üvegampullák sorakoztak az egyszer használatos fecskendők és hulladéktároló dobozkák mellett. Fájdalomcsillapításra Morfium és Oxycontin, pitvarfibrillációra Propafenon, vérhígítónak Pradaxa, mind gondosan papírdobozba és műanyag fóliába csomagolva. A Rigshospitalet kardiológiai osztályán leggyakrabban használt készítmények. Út a fájdalomcsillapításhoz és az életminőség javításához, olykor a teljes felépüléshez.

Az ápolónő, gyors pillantást vetve a gyógyszerekre, fejben számolni kezdett. Hány kiló lehet a beteg? Az idős férfi testsúlya fel volt tüntetve az ágy végén lógó táblán, de a nővérnek nem volt ereje bemenni a szobába, és pontosan utánanézni.

Ennek az éjszakának egyszerűen soha nem akart vége szakadni. A váltótársa közvetlenül a tegnapi műszakváltás előtt beteget jelentett, aminek az lett a vége, hogy neki kellett vállalnia a dupla műszakot. Ahelyett, hogy hazamehetett volna a családjához, idestova tizenhat órája dolgozott. A feje zsongott a sürgető csengőhangoktól és a nyugtalan betegek kérdéseitől és követelőzésétől. Az ergonomikus cipőben sajgott a lába, a tarkója merev volt, mint egy fadarab.

Nagyot ásított, megdörzsölte a szemét, és megpillantotta tükörképét a szekrény fényes fémajtaján. Egy harminckét éves nőnek nem kellene, hogy állandóan karikás legyen a szeme; ez a meló teljesen kicsinálja. Még egy óra, aztán végre letelik a műszak, hazamehet aludni, miközben a családja felkel, és a tévé előtt gabonapelyhet reggelizik.

Kiválasztott három ampullát, a köpenye zsebébe süllyesztette őket, és visszazárta a gyógyszeres szekrényt. Háromszor 10 milliliter 50 mg/ml-es Ajmalin, ennyi elég kell legyen. A beteg nem lehet több, mint hetven kiló, ami annyit jelent, hogy 30 milliliter a szívritmus szabályozására szolgáló készítményből éppen a duplája az ajánlott maximális dózisnak. Elegendő ahhoz, hogy akut szívmegállást idézzen elő, és megszabadítsa a szenvedéstől a beteget. És ráadásul minket mindannyiunkat is, tette hozzá gondolatban, és elindult a hajnali órában néptelen folyosón a 8-as számú kórterem irányába.

Az öregember rémesen követelőző volt, szemtelen, és állandóan mindenre panaszkodott, a vacak kórházi kávétól kezdve egészen az orvosok arroganciájáig. Az egész osztály halálosan unta már a nyavalygását.

Persze, mindig ő az, aki kimondja, amit gondol, és tesz is valamit, ha szükséges. Nem valami hálás szerep, de mit lehet tenni? Csak nézze tétlenül, ami folyik, és panaszkodjon a létszámhiány és a túl kevés kórházi férőhely miatt, ahogy a kollégái? Őt nem olyan fából faragták! Nem azért lett ápolónő, hogy kávét szolgáljon fel és apró horzsolásokat kötözzön be. Tenni akart valami fontosat. Valamit, ami számít.

A fejkendős takarítónő anélkül tolta végig vödrökkel és felmosórongyokkal teli kocsiját a folyosón, hogy egy pillanatra is felnézett volna a linóleumpadlóról. Az ápolónő szíve hirtelen szaporábban kezdett verni. Hamarosan megteszi; most majd megmutatja, hogy mire képes: megpróbál megmenteni egy életet. A várakozás érzése úgy dobogott benne, akár a szívverése, az izgalom most elfoglalta annak az ürességnek a helyét, ami általában eltölti a lelkét. Úgy érezte, most nélkülözhetetlen szerepet játszik. Annyi minden forog kockán, akkora felelősség nyugszik a vállán… Ebben a pillanatban ő az Isten.

Magára zárta a személyzeti vécé ajtaját, fertőtlenítette a kezét és a mosdó szélét, és akkurátusan egymás mellé helyezte az Ajmalin ampullákat. Gyakorlott mozdulatokkal bontotta ki az egyszer használatos fecskendőt, felszívta a készítményt, megnyomta a fecskendőt, és meggyőződött róla, hogy nincs benne levegő. A csomagolást gombóccá gyűrve benyomta a szemetesvödör legaljára, és zsebében a fecskendővel kinyitotta az ajtót.

A 8-as szoba előtt óvatosan körbepillantott a folyosón. Sehol egy kolléga vagy pisilni igyekvő beteg. Kinyitotta az ajtót, és belépett a sötétbe. Az ágy felől érkező halk hortyogás arról árulkodott, hogy a beteg alszik. Nyugodtan dolgozhat.

Közelebb lépett az ágyhoz, és szemügyre vette a félig nyitva felejtett szájjal, háton fekve alvó öregembert. Szürke, vézna, összetöpörödött férfi. A szája sarkában apró nyálbuborék pihent, a szemhéja finoman rebegett. Van egyáltalán feleslegesebb dolog a világon, mint egy morcos, goromba vénember?

Kihúzta a férfi áttetsző bőrű kézfejébe ültetett vénakatéter dugóját, és kivette a zsebéből a fecskendőt. Közvetlen hozzáférés a szív felé igyekvő vérhez, tárva-nyitva álló kapu Isten kinyújtott mutatóujja előtt.

Az Ajmalinnak az az előnye, hogy nagyon gyorsan ható készítmény, a szívmegállás csaknem azonnal bekövetkezik. Összekapcsolta a fecskendőt a kanüllel, miközben pontosan tisztában volt vele, hogy alig lesz ideje elrejteni a fecskendőt, mielőtt megszólal a riasztó.

A beteg kissé megrezzent álmában. A nő gyengéden megpaskolta a kezét, aztán benyomta a fecskendő tolórúdját.

HÉTFŐ, OKTÓBER 9.

Hat nappal korábban

1.

– Jellemző!

Fredrik letörölte a homlokáról a vizet, és visszanyomta a fejére az ellenzős sapkát. Felhúzta az esőkabát kapucniját, ellenőrizte, hogy a biciklistáska be van-e csukva, és a pedálra lépett. Mindig nehéz felkelnie az ágyból negyed hatkor, amikor csörög a vekker, de bizonyos napok még a szokásosnál is szörnyűbbek. A ma reggeli felhőszakadásban különösen nehezére esett felidéznie, hogyan is vállalkozhatott a reggeli újságkihordásra. Heti hat napon át, tizenöt címre Koppenhága belvárosában, fel és le 620 lépcsőfokon. Sajnos ez volt az egyetlen módja, hogy összeszedje a pénzt a tizedikes osztálykirándulásra. Arról meg semmiképpen nem szeretett volna lemaradni.

Az elosztóközpont beleveszett a sötétbe mögötte, ahogy tekert előre a macskaköveken. A zsebében lapuló telefonról egyenesen a fülébe áramló zene feltöltötte energiával. I got my black shirt on, I got my black gloves on. Azért az elég menő, ahogy ilyenkor egyes-egyedül az övé a város legforgalmasabb bevásárlóutcája. Felemelkedett a nyeregből, és állva pedálozott tovább végig a Strøget-n, míg feltűnt előtte a két óvárosi tér, a Gammeltorv és a Nytorv. Gondosan rendben tartott bérházak, osztott ablakokkal és vörösréz ereszcsatornákkal, amelyekből most éppen ömlött kifelé az őszi eső, kopasz fák, utcai padok, sötétzöldre festett deszkáik közé betuszkolt, otthagyott szeméttel. A koppenhágai Városi Bíróság homokszín oszlopai a fennkölt erkölcs jelképeként világítottak a hajnali fényben a tér pincéiben működő ősrégi kocsmák felett. Nappal a tér biciklis futároktól, turistáktól és garantáltan nikkelmentes bizsukat kínáló árusoktól hemzsegő csomópont volt, most azonban teljesen néptelen.

Fredrik leszökkent a bicikliről, és nekitámasztotta a tér közepén álló szökőkútnak. Kivette a füléből a fülhallgatót, és megtapogatta a zsebét, hogy a frissen sült fahéjas tekercsre félretett aprópénz megvan-e még. Egy másodpercre lepillantott a szökőkút esőcseppektől vibráló sötét víztükrére.

Valami volt a vízben.

Elég gyakran előfordult, hogy valami volt a vízben. A városi köztisztasági hivatal alkalmazottai naponta horgászták ki a kútból a beledobált sörösdobozokat, nejlonzacskókat, a megmagyarázhatatlan módon belekerült fél pár cipőket.

De ez nem cipő volt.

Fredrik megtántorodott. Három méterre tőle, Koppenhága legrégibb szökőkútjában egy emberi test lebegett, karjait széttárva, arccal lefelé. Az eső ártatlan kis ütésekkel ostorozta a meztelen hátat, amiről a vízcseppek úgy verődtek vissza a levegőbe, akár milliónyi apró szökőkút.

Fredrik egy pillanatig mozdulni sem tudott. Kővé dermedt, mint azokban a rémálmokban, amelyekből időnként azzal a szomorú tudattal riadt fel éjszaka, hogy sajnos már kinőtt abból a korból, hogy az anyukája vigasztalja.

Aztán felordított, rekedten, összefüggéstelenül:

– Segítség! Hé, valaki fekszik a vízben!

Tudta, hogy be kellene ugrania a vízbe, megfordítani a testet, elsősegélyt nyújtani, csinálni valamit. De a combján lefelé csordogáló meleg vizelet arról tanúskodott, hogy aligha képes most bárki máson segíteni.

Fredrik újabb pillantást vetett a vízben lebegő testre. Csak most jutott el az agyáig, hogy mit is bámul. Még soha életében nem látott halottat.

Remegő lábakkal odarohant az éjjel-nappal nyitva tartó élelmiszerbolthoz. Az automata ajtó feltárult előtte, és egyszerre vágta mellbe a frissen sült fahéjas csiga illata és a magában dúdolgató, szőke eladónő látványa. Sapkája ellenzőjéről a víz Fredrik szemébe csurgott. Letörölte az édes esővizet és a sós könnyeket.

– Segítsen már, a francba! Hívja a rendőrséget!

Az eladónő elkerekedett szemmel meredt rá. Aztán letette a kezéből a fahéjas csigával teli tálcát, és a telefonjáért nyúlt.

*

Koppenhágára vigasztalanul szakadt az eső. A cseréptetők körvonalai eltűntek, a város képe elfolyósodott. Az égből természetellenesen langyos vízesés zúdult le függőlegesen az óvárosi tér, a Gammeltorv macskaköveire és az esernyőkre.

Jeppe Kørner rendőrfelügyelő hunyorogva sandított fel az égre. Sehol semmi reményt keltő világosság. Lehet, hogy itt a világ vége, és az óceán most hódítja vissza a szárazföld utolsó maradékait. Nedves kezével megtörölte az arcát, elfojtott egy ásítást, és átbújt a rendőrségi kordon alatt. Edzőcipőjébe a varrásoknál befolyt a víz, minden lépésére kedélyesen cuppogott.

Az esőfüggönyön keresztül látta, ahogy nejlonkabátos alakok sátrakat próbálnak felállítani a kút körül. Olyasfajtákat, amilyet bérelni szokott az ember, amikor kerti partit ad, és reménykedik, hogy nem lesz rá szükség. Jeppe fedezékbe húzódott a legközelebbi pavilon alá, és megnézte az óráját. Hét óra múlt, a nap éppen felkelőben volt valahol a felhőtakaró mögött. Nem mintha bármi jelentősége lett volna. Az elkövetkező nap alighanem amúgy is csak a szürke különböző árnyalatait fogja nyújtani.

Az előtte álló szökőkútban meztelen emberi test lebegett, visszatükrözve a helyszínelők reflektorainak fényét. Jeppe szemügyre vette a helyszínt, mialatt védőruhát húzott vizes ruhájára. A holttest arccal lefelé feküdt a vízen, mint egy búvár a Vörös-tengeren. A váll szélességéből és a hát hajlásából ítélve női test, meztelen, középkorú. A haja sötét, őszes tincsekkel, amelyek alatt sejteni lehetett a fejbőrt.

– Tudtad, hogy ezt Caritas-kútnak hívják?

Jeppe hátrafordult, és szembetalálta magát J. H. Clausen bűnügyi technikussal. A kék védőöltözet kapucnija keretezte a férfi ráncos arcát, amitől úgy festett, mint egy elázott cserkészfiú egy felnőtt méretű űrhajós overallban.

– Biztosan boldoggá tesz, ha meghallod, hogy a válaszom nem, Clausen. Nem tudtam.

– A caritas azt jelenti latinul, hogy irgalmasság. Ezért egy várandós nőalak áll a kút tetején. Mint a felebaráti szeretet szimbóluma, érted?

Clausen letörölte az esővizet bozontos szemöldökéről, és lerázta a kezét.

– Egy kicsivel jobban érdekel, hogy miért úszkál egy holttest a kút medencéjében – biccentett Jeppe a szökőkút felé. – Na, mi van, ki vele!

Clausen körbepillantott, és észrevett egy esernyőt a sátor egyik rúdjának támasztva. Felnyitotta, és bátortalanul kilépett az esőbe.

– Pokoli időjárás és lehetetlen munkakörülmények, az van. Gyere velem!

Jeppe behúzta a nyakát, hogy hórihorgas teste elférjen az alacsony termetű Clausen esernyője alatt. A szökőkút medencéjének kőkorlátja mellett megálltak, és nézték a holttestet. Az a fehér bőrön végigcsorgó esőcseppektől olyannak látszott, mint egy márványszobor. A rendőrségi fotós a fényképezőgépét védve az esőtől próbálta a megfelelő látószöget megtalálni.

– Az igazságügyiseknek természetesen ki kell előbb halászniuk a holttestet a medencéből, mielőtt bármit mondhatunk róla. De annyi biztos, hogy nő, fehér, középmagas, úgy ötven körül járhat.

Egy széllökés megmozdította a testet, ami elúszott előttük, a feje beleverődött a medence szélébe.

– Egy újságkihordó talált rá 5 óra 40-kor. A riasztás a sarki boltból érkezett telefonon, két perccel később. Nem tudom, miért nem szedték még mindig ki a testet. Az újságkihordó és az eladó a boltban üldögélnek egy rendőr kíséretében, és várják, hogy kikérdezzék őket. Az eladó hajnali ötkor érkezett a boltba, és teljesen biztos benne, hogy akkor még semmi nem volt a vízben, úgyhogy a bűncselekmény valamikor reggel öt óra és öt negyven között történhetett.

– Mit gondolsz, itt történt a gyilkosság? – Jeppe lehúzta a fejéről a kapucnit, hogy jobban átlássa az egész teret. – Itt gyilkolták meg, a Strøget kellős közepén?

Clausen Jeppe felé fordult, közben megbillentette az esernyőt, hogy a víz egyenesen Jeppére zúdult. A haja azonnal csuromvizes lett.

– Jaj, bocsánat, Kørner, a francba, ne haragudj! Vizes lettél? Nem, kissé homályosan fejeztem ki magam. Aligha itt helyben követték el a gyilkosságot. Több okból sem.

– Túl kockázatos lett volna… – Jeppe megpróbált ügyet sem vetni a tarkójáról a gallérja alá csorgó esőcseppekre.

– Nagy lett volna a kockázata, hogy valaki közben errefelé jár. Már maga az, hogy valaki képes egy holttestet a Gammeltorv szökőkútjába hajítani… már ezt képtelen vagyok felfogni – csóválta a fejét csodálkozva Clausen –, de nem csak ezért. Látod a karján azokat az apró vágásokat? Most lefelé fordulnak a vízben, úgyhogy elég nehéz észrevenni őket.

Jeppe hunyorítva próbált átlátni az esőfüggönyön. A halott nő csuklóinak belső oldalán, közvetlenül a víz felszínén, apró, párhuzamos vágások látszottak, szimmetrikusan elhelyezve. Tátongó sebek a fehér bőrszöveten. Jeppe lelki szemei előtt megjelent egy tengerparton rothadó bálnatetem képe, és nagyot nyelve fojtotta vissza az öklendezést.

– Nincs vér a vízben.

– Pontosan! – bólogatott elismerően Clausen. – Bőségesen kellett véreznie, de vérnek semmi nyoma, sem a vízben, sem a kút körül. Az eső ellenére találnunk kellett volna vérnyomokat. Valahol máshol ölték meg.

Jeppe körbejáratta tekintetét a régi házak homlokzatain.

– Egy rakás térfigyelő kamera van itt, amiknek átvizsgálhatjuk a felvételeit. Ha a tettes dobta a vízbe a holttestet, biztosan van róla felvétel.

– Ha? – mérgelődött Clausen. – Nem saját magát vagdosta össze, hogy aztán beugorjon a szökőkútba, arra mérget vehetsz!

– Mivel csinálták a vágásokat?

– Azt egyelőre nem tudom megmondani. Nyboe-nak először meg kell vizsgálnia őt az asztalán. – Clausen az igazságügyi orvostani szakértőre, Nyboe professzorra célzott, aki a nagyobb gyilkossági ügyekben általában a boncolást végezte. – Mindenesetre a gyilkos fegyver nincs itt a helyszínen. A kutyák már egy fél órája dolgoznak, de nem találtak semmit. És a ruháinak sincs semmi nyoma.

Jeppe zsebében megzörrent a telefon. A nadrágjába törölte a kezét, és óvatosan előhalászta a készüléket. Konstatálta, hogy a képernyőn az világít, hogy Anya; kinyomta. Most meg mit akar tőle?

– Egyszóval valaki egy meztelen holttestet szállított végig a Strøget-n, és kora reggel bedobta a szökőkútba.

– Minden jel erre mutat, igen – grimaszolt bocsánatkérően Clausen, mintha legalábbis részben felelősnek érezné magát az abszurd forgatókönyv miatt.

– Ki az ördögnek jut ilyesmi az eszébe?

Jeppe letörölte a tarkójáról a vizet, és megdörzsölte sajgó szemeit. Túl keveset aludt, ráadásul még rosszul is. Egy meztelen női hulla: nem éppen ez volt az, amire ma vágyott.

It’s raining again. Too bad I’m losing a friend.

A Supertramp idegesítő esődala motoszkált a fejében, és Jeppe dühbe gurult, hogy még azt sem választhatja meg, hogy milyen zene gyötörje, amikor az agya stresszes és fáradt. Általában a lehető legkommerszebb popzene zsongott hátul a fejében a gondolatai hátterében. It’s raining again. Oh no, my love’s at an end. Felhúzta a kapucniját, és elindult a bolt irányába, ahol az újságkihordó fiú várt rá.

*

Elviselhetetlen volt az ordítás. Kitartó, vigasztalan óbégatás, ugyanazon a frekvencián, mint a halálfélelem és a fogorvosi fúró. A világ legszörnyűbb hangja.

Anette Werner rendőrfelügyelő átfordult a másik oldalára, és szorosan behunyta a szemét. Svend ott van a babával. Neki viszont most kellene bepótolnia egy keveset az elmúlt éjszaka elmaradt alvásból. A fejére szorította a párnát, hogy kizárja a hangot és úgy általában a világot. Megpróbált rájönni, mi az, amit nem lenne hajlandó feláldozni egy egész éjszakányi zavartalan alvásért cserébe, de semmi nem jutott az eszébe.

A síráshoz Svend nyugtató hangja keveredett a szomszéd szobában. Bárcsak becsukná az ajtót! Vagy neki kéne felkelnie, és becsuknia? Úgyis kell pisilnie is. Idén augusztus 1. előtt még nem törődött volna a teli hólyagjával, nyugodtan aludt volna tovább, de most már nem bízott benne, hogy megviselt, negyvennégy éves teste engedelmeskedni fog.

Anette nehézkesen feltápászkodott ülő helyzetbe, és átvetette a lábát az ágy szélén. Vajon meddig fog tartani az örökös másnaposságnak ez az időszaka? Lassan felállt, érezte, ahogy minden ízülete megroppan a csontjai súlya alatt, amelyeket már nem támasztott alá hajdan erős izomzata. Fájtak a mellei. Ahogy lenézett, megállapította, hogy este már megint nem vette le a cipőjét. Átvonszolta magát a padlószőnyegen, el a gyerekszoba előtt, ki a mosdóba.

Hogy képes Svend ennyire nyugodt és optimista maradni? Magára zárta az ajtót, és belenézett a tükörbe. Úgy nézek ki, mint egy élőhalott, gondolta, és ráült a vécére, bárcsak tényleg halott lennék!

Nagyjából ugyanezt gondolta egy évvel ezelőtt is, amikor kiderült, hogy várandós. Hiszen úgy volt, hogy nem lesz gyerekük, már réges-rég megbeszélték, hogy ez a dolog nem nekik való, inkább ők lesznek a világ legjobb kutyagazdijai. Ahogy mindketten lassacskán elmúltak negyvenévesek, már nem is beszéltek többet a dologról. Talán pont emiatt vették félvállról a védekezést: a gondolatot, hogy a szexnek gyermekáldás lehet a következménye, teljesen száműzték a tudatukból. Anette sokáig azt hitte, beteg, biztosan örökölte az apja rossz szívét, és a szapora pulzusa csak a bypass-operációt vagy a pacemakert jelzi előre. Amikor az orvos a vérvétel után közölte vele a hírt, megkönnyebbült.

Majd rögtön utána sokkot kapott.

Bárcsak halott lennék.

Amúgy aztán minden prímán ment. Svend boldogan fogadta a hírt, és egész végig szolidáris és segítőkész volt. A terhesség mintaszerűen folyt, a nyaki redő vizsgálati értéke megnyugtatóan magas volt, a szülés maga gyorsan és problémamentesen lezajlott. Anette, szemben a borúlátó esélylatolgatással, a negyvenen felüli elsőgyerekes anyák minden elképzelhető rekordját megdöntötte. De amikor letörölgetve, kicsinosítva a karjaiba adták az apró lánykát, aki azonnal rácuppant a mellére, Anette nem érzett semmit. A kötődést, aminek ösztönösen, magától kellett volna kialakulnia, úgy kellett kikényszerítenie magából, és nehéz volt szeretetet éreznie. Neki legalábbis.

Svend-nel bezzeg másként állt a dolog.

A férje ereje az utóbbi két és fél hónap alatt csak megsokszorozódott, az apró emberke iránt érzett szeretete egyre csak nőtt és nőtt. Az a tekintet, amivel nézte, amikor a karjában tartotta! A szeme csillogott a büszkeségtől. A családi élet úgy ment Svend-nek, mint a karikacsapás: mostanra már inkább volt apa, mint bármi más.

Anette is próbálta, tényleg, becsülettel. Csak ne lett volna ennyire fáradt állandóan! Karjával a combjaira támaszkodott, előrehajolt, és a kezébe temette az arcát.

– Alszol, drágám?

Anette ijedten összerezzenve emelte fel a fejét, meghúzódott a nyaka, ettől alighanem fájni fog a feje. Svend hangja a vécéajtó túloldaláról jött, ott állhat közvetlenül előtte.

– Pisilek. Nem tudsz várni két percet?

Hallotta a piszkálódást a saját hangjában, azt a sértődöttséget, aminek oly sokszor tanúja volt más nőknél, de ami eddig őt elkerülte. Most meg egyszerűen képtelen volt megszabadulni tőle. Felállt, kezet mosott, és kinyitotta az ajtót.

– Éhes. Ezért nem tud megnyugodni. Nézd, hogy keresgél a szájával! – emelte fel Svend óvatosan a kislányukat, és csókot lehelt a homlokára, mielőtt Anette felé nyújtotta.

Anette előretartotta a karját, és belehasított az ismerős rémület: nehogy leejtse a kicsit a földre. Akik a gyerekvállalást a kutyatartáshoz hasonlítják, fogalmuk sincs semmiről, gondolta, még akkor is, ha ez két és fél hónappal ezelőttig rá is vonatkozott. Nézte a karjaiban fekvő, síró kisbabát.

– Hiányoznak a srácok. Mikor hozzuk haza őket?

Svend aggodalmas képpel bámult rá.

– A kutyák nagyon jó helyen vannak anyámnál még egy darabig. Naponta háromszor kiviszi őket a rétre sétálni. Most nekünk a kis Gudrunnal kell törődnünk.

– Ne hívd így! Még nem állapodtunk meg, hogy mi legyen a neve.

Anette olyan hevesen nyomakodott el a férje mellett, hogy odaszorította a férfit a falhoz a vécé előtti kis előtérben.

– Azt hittem, azt szeretnéd, ha Gudrun lenne a neve.

Anette elindult a bejárati ajtó felé.

– Kiülök a kocsiba, és ott szoptatom meg. És ne mondj semmit, egyszerűen ott ülök a legkényelmesebben, és kész.

Olyan erősen becsapta maga mögött az ajtót, ahogy csak a babával az ölében bírta. Kiszaladt az esőben a kocsifeljárón álló autóig, és kinyitotta az ajtaját. A baba elhallgatott, talán meglepődött az arcába hulló esőcseppektől.

A kocsiban finom illat volt, munka- és kutyaszag. Anette kényelmesen elhelyezkedett, kigombolta a blúzát, és feszülő mellére tette a kislányt. Az rögtön rácuppant, szopni kezdett, és megnyugodott. Anette nagyot sóhajtott, megpróbálta kiűzni gondolatai közül az állandó stressz érzését. Óvatosan letörölt a lánya homlokáról egy esőcseppet, és megsimogatta a kicsi pelyhes buksiját. Amikor így fekszik az ölében, csendben, nyugodtan, akkor minden rendben van. Csak a sírást és az éjszakai káoszt volt nehéz elviselnie. És a szülési szabadságot. Hiányzott a munkája.

Anette a ház felé sandított. Svend már biztosan nekiállt porszívózni vagy rendet rakni. Hirtelen rántással kinyitotta a kesztyűtartót, és elővette a rendőrségi rádiót. Ennek voltaképpen a töltőjében kellene lennie a rendőrkapitányságon, de Anette valahogy nem jutott hozzá, hogy leadja. Csak idő kérdése volt, mikor fedezik fel, hogy hiányzik, és tiltják le, de addig is élvezte, hogy időnként hallgathatja, mi újság. Ellenőrizte, hogy halkra van-e állítva a hangerő, nehogy a baba felriadjon, és bekapcsolta a rádiót. Az ismerős recsegéstől összeszorult a szíve.

…kísérőkocsit kérünk a Gammeltorv-n talált halott áldozathoz. Az áldozatot a helyszínről a sürgősségi osztályra szállítják, ahol vizsgálatnak vetik alá. A Fredriksbergsgade, Gammeltorv és Nytorv által határolt terület lezárását fenntartjuk mindaddig, míg az NKC Øst bűnügyi technikusai elvégzik a nyomok és esetleges helyszínen talált tárgyak begyűjtését…

Gyilkosság a Gammeltorv-n? Akkor ezt biztosan az ő kollégái fogják kivizsgálni. Anette kissé feljebb tekerte a hangerőt, miközben fájdalmasan nyögött egyet. Miért kell egy olyan természetes dolognak, mint a szoptatás, ennyire fájnia?

…a helyszínen működő valamennyi térfigyelő kamera felvételeit megvizsgáljuk. Erről egy nyomozó egység gondoskodik Kørner rendőrfelügyelő vezetésével…

Kørner rendőrfelügyelő. Jeppe Kørner a koppenhágai rendőrség erőszakos bűncselekményekkel foglalkozó osztályának 1. sz. részlegéről, ismertebb nevén a gyilkossági csoportból. Az ő társa.

Kørner, ezúttal Werner nélkül. Werner, ezúttal munka nélkül. Anette lekapcsolta a rádiót.

*

– Tudja valaki, hol van Saidani?

Jeppe könnyed hangon tette fel a kérdést, mialatt háttal állva kollégáinak a számítógép vezetékével babrált. Tulajdonképpen mindenki közül neki kellett volna a legjobban tudnia, hogy hol tartózkodik Sara Saidani rendőrfelügyelő, tekintve, hogy az éjszaka legnagyobb részét az ő ágyában töltötte, de a megállapodásuk szerint ez a körülmény egyelőre nem tartozott senkire a gyilkossági osztályon.

– Nincs megint otthon a beteg gyerekeivel, ahogy szokott? Kanyaró? Pestis? Azok a kölykök folyton összeszednek valamit, amitől aztán az anyjuk nem jön be dolgozni. – Thomas Larsen rendőrfelügyelő kecses ívben behajította a szemeteskosárba a papírpoharat, amelyből az imént itta ki az utcán vásárolt drága kávé utolsó cseppjeit. Larsennek nem volt gyereke, és egy morzsányi megértés sem volt benne az iránt, hogy egyáltalán minek kell az embernek ilyesmi – és ezt az álláspontját nem mulasztotta el lépten-nyomon a kollégái orrára kötni.

Jeppe felpillantott az ajtó felett lógó órára. Öt perccel múlt tíz.

– Akkor elkezdjük nélküle.

Ellenőrizte, hogy működik-e a kivetítő, beállította a tárgyalóhelyiség monitorján villódzó kép fényerősségét, megfordult, és biccentett a figyelmes tekintettel, jegyzetfüzeteket ölükben tartva várakozó tizenkét kollégája felé. Nem mindennap talál az ember egy lecsapolt vérű női holttestet egy szökőkútban a Strøget-n!

– Nos tehát, összefoglalásul ennyit: a segélyhívás reggel 5 óra 42-kor érkezett be a központba, az első járőrkocsi hat perccel később ért ki a helyszínre. Az ügyeletes orvos 6 óra 15-kor nyilvánította halottnak az áldozatot. – Jeppe összefonta a karját a mellén. – A járőrök azonnal gyanúsnak ítélték a halálesetet, és hívtak minket.

Halkan kinyílt a tárgyaló ajtaja, Sara Saidani osont be a nyíláson, és leült egy székre a fal mellett. Sötét fürtjein esőcseppek fénylettek, a szeme frissen csillogott.

Jeppét hirtelen elöntötte az éberség, mint mindig, amikor a nő a közelében volt.

Sara.

Sara Saidani, kollégája a nyomozó csoportban, elvált kétgyerekes anya, tunéziai gyökerekkel és tejcsokoládé színű bőrrel.

– Jó reggelt, Saidani! – mondta Jeppe, lepillantva a jegyzeteibe, mintha nem tudná pontosan, mi áll ott.

– Az elhunytat egyelőre Bettina Holte segédápolóként azonosították, ötvennégy éves, husumi lakos. Tegnap jelentették be az eltűnését, ezért benne volt a képe a POLSAS-ban, de az azonosítás még nem teljesen végleges.

Jeppe a rendőrség belső jelentési rendszerére célzott, ahol valamennyi folyó és befejezett ügy adatai megtalálhatóak voltak. Profin hangzott és hatékonyan. Sajnos nem volt az.

– Már megkértük a családot az azonosításra, úgyhogy hamarosan bizonyosak lehetünk. Az áldozat meztelen volt, arccal lefelé feküdt a vízben, ahogy azt ezen a képen látjátok.

Jeppe rámutatott a homályos fényképre, megnyomott egy billentyűt, és átváltott egy közelképre a sötét vízben úszó, fehér testről.

– Egy tanú elmondása szerint hajnali ötkor még nem volt a kútban a holttest, tehát kiindulhatunk abból, hogy 5 óra és 5 óra 40 perc között került oda. Meg kell szereznünk az összes térfigyelő kamera felvételét a…

– Kørner!

– Igen, Saidani?

– Vettem magamnak a bátorságot, és elhoztam az összes felvételt az önkormányzat környéken elhelyezett térfigyelő kameráiból, és át is néztem őket. Ezért késtem.

Saidani két ujjal feltartott egy pendrive-ot.

– Az éjjel-nappali bolt bejárata fölött elhelyezett kamera felvétele elég jó. Tekerj előre 5 óra 17-ig.

Jeppe elismerő biccentéssel vette át a pendrive-ot, megnyitotta a felvételt, és előretekerte. A képernyőn a sötét, néptelen tér látszott, minden mozdulatlan volt, kivéve egy kerékpárt, amit feldöntött a szél. 5 óra 10 perctől Jeppe hagyta, hogy a felvétel normál sebességgel forogjon, és egy perc elteltével a kép legtetején előbukkant egy árnyék.

– A Studiestræde felől jön, a szökőkút irányába – jelentette buzgón Larsen. – Mi az, amivel jön?

– Egy teherbicikli, csomagtartóval. Inkább figyelj oda – szólt rá Sara, és bosszankodva mutatott a képernyőre.

A sötét alak egyre közelebb ért a szökőkúthoz és a Fredriksberggade fölött lebegő utcai lámpához. Az illető valóban egy teherbiciklin ült, sötét esőköpeny volt rajta, a fejére húzott csuklyával. Lehetetlen volt kivenni, hogy férfi-e, vagy nő, vagy egyáltalán emberi lény-e. A szökőkút mellett megállt, és gyakorlott mozdulattal lepattant a kerékpárról.

– Úgy száll le, mint egy férfi. Átlendíti a lábát a nyereg fölött – pattant fel Larsen, és mindjárt be is mutatta, mire gondol.

Sara gyorsan lecsapta a labdát.

– Én is így szállok le, ez még nem jelent semmit. Nézzétek a csomagtartót…

Az esőkabátos alak lehúzott egy sötét színű ponyvaféleséget a Long John-kerékpárnak tűnő közlekedési eszköz lapos csomagtartójáról. A holttest fénylett a sötétben, az alak gyorsan és könnyedén felemelte, és beledobta a szökőkútba. Amikor a test már ott lebegett a vízben, az alak még ott maradt.

Jeppe számolta a másodperceket. Kettő… öt.

– Mit csinál?

– Bámulja – javasolta Larsen. – Búcsút vesz tőle.

Hét hosszú másodperc elteltével a sötét alak visszaült a teherbiciklire, és elpedálozott a szökőkúttól ugyanabba az irányba, ahonnan jött.

Jeppe várt egy kicsit, hogy lássa, van-e még valami néznivaló, aztán megállította a filmet. A teherbiciklis gyilkos! Only in Denmark! Fáradtan felsóhajtott.

– Saidani, légy szíves, küldd át a térfigyelő kamera felvételeit a technikus barátainknak a Bűnügyi Technikai Központba, és kérd meg őket, hogy keressenek még a környéken biztonsági kamerákat, hátha ki lehet deríteni, honnan jött a pasas. Elvileg a város legnagyobb részén le kéne tudnunk követni az útját.

Sara barna szeme a második széksorból egy pillanatra összekapcsolódott a tekintetével. A nő vidámnak tűnt, az arcáról áradt a lelkesedés. Vagy a szerelem? Jeppe nem tudta értelmezni az arckifejezését, de gyorsan lesütötte a szemét, még mielőtt szétterült volna az arcán egy abszolút nem helyénvaló vigyor.

– Ugyanúgy dolgozunk, ahogy mindig szoktunk! A kérdés: hogyan, miért és kicsoda. Egyelőre Falck meg én együtt dolgozunk. Saidani, neked be kell érned Larsennel.

Larsen győzedelmesen a magasba emelte a karját, és Jeppe bosszúsan gondolt rá, hogy ez az idióta fog együtt dolgozni Sarával. De nem volt mit tenni, nem kockáztathatták, hogy a többiek pletykálni kezdjenek.

– Falck meg én megyünk a boncolásra, aztán kihallgatjuk Bettina Holte legközelebbi hozzátartozóit. Feltéve persze, hogy tényleg ő az áldozat. Saidani, szokás szerint a tiéd az e-mail, a telefonbeszélgetések és a közösségi média.

Sara bólintott.

– Az áldozat minden holmija eltűnt? Pénztárca, telefon, a ruhák, amiket viselt?

– Egyelőre semmit sem találtunk.

– Kérjétek el a hozzátartozóitól a laptopját, és a telefonszámát, hogy kikérhessem a beszélgetések listáit. Lehetséges, hogy beszélt az elkövetővel.

Jeppe gyors pillantást vetett a helyiségben összegyűlt kollégákra. Ott ült a saját nyomozói csapata, plusz az erősítés, ugrásra készen, hogy elvégezzék a legelső nap sok embert követelő feladatát: a tanúvallomások összegyűjtését.

– A Gammeltorv környékén be kell kopogtatnunk az ott lakókhoz, és kikérdezni az esetleges szemtanúkat. Lehet, hogy van egy álmatlanságban szenvedő lakó, aki épp tegnap hajnali negyed hatkor bámult ki az ablakán.

Az egyik rendőr felnyújtotta a levegőbe hatalmas öklét, és bólintott, hogy a fény megcsillant a kopasz feje búbján. Jeppe emlékezett, hogy valami Morten vagy Martin a neve, egyike a frissen felvett, fiatal rendőröknek.

– Én vállalom a bekopogtatást.

– Nagyszerű, köszönöm. Közvetlenül Larsennek jelentesz.

A kopasz Morten vagy Martin ismét bólintott.

– A térfigyelő kamerák segítségével meg kell vizsgálnunk a kerékpárt is. Felismerhető a márkája? Kik árusítanak ilyet, jelentették-e az utóbbi időben ilyen típusú bicikli ellopását, satöbbi.

A mindig céltudatos és becsvágyó Larsen már nyújtotta is fel a kezét.

Jeppe odabiccentett neki, majd a legelső sorban ülő rendőrkapitányra pillantott.

– Kapitány, arra számítok, hogy te tájékoztatod a sajtót.

A kapitány komor tekintete összefonódott Jeppe szemével. Az RK, azaz a rendőrkapitány, az osztály vezetője már régóta fenyegetőzött azzal, hogy nyugdíjba megy, de amennyire Jeppe meg tudta ítélni, fittebb és elevenebb volt, mint valaha, és mindenki arra számított, hogy még jó pár évig dolgozni fog.

Most fiatalosan feltartott hüvelykujjával jelezte, hogy rendben lesz a dolog. Az ő számára egy sajtótájékoztató csak pillanatnyi kellemetlenség, míg Jeppének csaknem áthatolhatatlan akadály.

Jeppe hálásan biccentett oda neki.

– Van kérdés?

Jeppe végignézett az összegyűlt kollégákon, tekintete megpihent Falck rendőrnyomozón, aki úgy meredt maga elé az asztallapra, mintha előre érezné, hogy nem fog tudni megfelelni a vele szemben támasztott elvárásoknak. Falck idősebb nyomozó volt, szemöldöke és bajusza azon versenyeztek, hogy melyikük az őszebb és bozontosabb. Előremeredő sörhasát általában színes nadrágtartókkal tartotta kordában, munkatempója a mérsékelt és a csigalassú között ingadozott. Nemrégen tért vissza egy stresszel összefüggő, hosszabb betegszabadságról, és nem úgy tűnt, hogy jó formában van.

Jeppe tenyerével az asztalra csapott.

– Akkor jó munkát!

A rendőrök felálltak, jegyzetfüzeteikkel és kiürült kávésbögréikkel az ajtó felé tartva beszélgettek egymással. Sara Saidani és Thomas Larsen együtt hagyták el a helyiséget, Larsen egyik keze lazán a nő vállán. Jeppe kitapogatta a nyelvével a szája belsejében lévő hólyagot, és dühösen összeharapta a fogát. Egy perc múlva már csak a kapitánnyal ketten voltak a szobában.

A főnöke komoly képpel nézett rá.

– Kørner, tudnom kell, képesnek érzed-e magad arra, hogy vezesd ezt a nyomozást. Bírni fogod?

– Hogy érted ezt? Te magad jelöltél ki engem.

Az RK felvonta a szemöldökét, hogy súlyos szemhéjai egy pillanatra feljebb költöztek a homlokán.

– Nem kételkedem a képességeidben.

– Akkor miért kérdezed?

– Nyugalom! Csak van valami megmagyarázhatatlan rossz érzésem ezzel az üggyel kapcsolatban. Sem megoldani nem lesz egyszerű, sem az egészet beadni a sajtónak. És ugyebár most nincs veled a társad sem…

Á, szóval ettől tartott! Hogy nem boldogul egy szerteágazó nyomozással Anette Werner támogatása nélkül. Jeppe megnyugtató mosolyt villantott a kapitányra.

– Még az is lehet, hogy hamarabb megoldjuk az ügyet így, hogy Werner nem lábatlankodik itt.

A főnöke megveregette a vállát, és kiment a szobából. Nem úgy festett, mint aki meg van győzve.

2.

– Kihez beszélsz, Isak?

A fiatalember felemelte sápadt arcát a könyvből, és meglepetten nézett rá.

– Senkihez. Hangosan beszéltem?

– Igen, úgy bizony – villantotta rá megnyugtató mosolyát Simon Hartvig, a pszichiátriai ápoló, vigyázva, nehogy szemkontaktusba kerüljenek. Fontos, hogy időben felfedezzék a pszichotikus tüneteket, még mielőtt kifejlődnének. Isak most nyugodtnak tűnt.

– Semmi baj. Olvass csak tovább.

A társalgó narancsszínre festett falait filmplakátok borították. Grease, Pretty Woman, Dumb és Dumber. Két másik beteg a csocsóasztalnál állva játszott, egy csoport pedig az egyik sarokban fonalból kulcstartókat font Simon lelkes kolléganője, Ursula vezénylete alatt. A háztetőn eső dobolt, frissen sült kenyér illata áradt, nemsokára kezdődött az ebédig tartó mobilidő. Voltaképpen egész kellemes hely ez. Az U8-as osztályon, a zárt pszichiátriai részlegen a legsúlyosabb pszichiátriai betegségekben szenvedő fiatalokat kezelték, mint például a paranoid skizofréneket, de egy ilyen nyugodt hétfő délelőtt akár azt is hihette volna az ember, hogy ez sem más, mint egy szokásos bentlakásos iskola. Bentlakásos iskola gitárórákkal és huszonnégy órás felügyelettel. Kreatív kézműves műhellyel, kenyérsütéssel és lelakatolt ablakokkal.

Simon letelepedett a fotelba, és az ablakon át kinézett a kórház kertjére. A közvetlenül az ablak előtt álló vérbükkről szomorkásan potyogtak az esőcseppek, a fától a Bispebjerg-i Gyermek- és Ifjúsági Pszichiátriai Központ parkja inkább egy temetőre hasonlított, mint rekreációs övezetre. Simont nagyon bántotta, hogy az itt lakó fiatalokat nem vidámabb környezet veszi körül: olyan természet, amit használhatnának valamire, és keretet adhatna a legváltozatosabb fejlesztő hatású élményeknek. Régóta harcolt a barikádokon azért, hogy legalább egy konyhakertet létesíthessenek a területen. Minden modern kutatás világosan bebizonyította a szabadtéri tevékenység, az egészséges koszt és a pszichés állapot közötti összefüggést, úgyhogy mi sem lenne természetesebb, mint konyhakerteket telepíteni a pszichiátriai kórház mellé.

De a rendszer elviselhetetlenül merev volt, Simonnak pedig korábban rendre megbuktak a próbálkozásai, például amikor ökológiailag fenntartható étrendre való átállást javasolt, vagy amikor felvetette, hogy a kórház egy használaton kívüli épületében alakítsanak ki tornatermet. De ezúttal jobbak voltak a kilátások.

Kollégájával, Gormmal fél évvel ezelőtt megalakítottak egy bizottságot, levelet írtak az önkormányzati képviselő-testületnek, és aláírásgyűjtésbe fogtak az alkalmazottak és a betegek hozzátartozói között. Eddig 150 000 koronát sikerült összeszedniük a konyhakertprojektre. Sajnos a tervezés egyelőre elakadt a műszaki és környezetvédelmi bizottságnál, ahol azon a véleményen voltak, hogy a kórház kertje kultúrtörténeti érték, amelyet műemlékvédelem alá kellene helyezni. De a bizottság nem fogja feladni, Simonban emberükre akadtak.

A fiatalember körbetekintett a társalgóban, ellenőrizte, hogy mindenki nyugodtan foglalatoskodik valamivel. A kulcstartós csapat abbahagyta a fonást, és inkább társasjátékozni kezdtek, Isak még mindig maga alá húzott lábakkal kucorogva olvasott.

Az ápolási szektorban dolgozni néha ahhoz hasonlított, mint amikor valaki egy lebontásra ítélt házat próbál egy doboz gyurmával kipofozni. Simon rendszeresen azzal az érzéssel ment haza, hogy semmi értelme a munkájának, egyszerűen nem elég, bármit is csinál. Hiába volt fiatal, és hiába fejezte be csak nemrég az iskolát, már érezte, ahogy a tehetetlenség a bőre alá kúszik. A kezdeményező készségnek és a tetterőnek nem volt nagy jövője ebben a környezetben. Mégis képtelen volt elfogadni, hogy a betegeik nem tudnak jobb körülmények közé kerülni, hogy az amúgy szép kórházépület külső területeit nem használják fel elég jól. Pont azért, mert szerette ezt a helyet, és nagyra becsülte a régi épületeket, amelyeket még olyanra építettek, hogy túléljék az építtetőiket. Az öreg ház azokat az időket juttatta eszébe, amikor a megoldásokat még hosszú távra tervezték, nem csak úgy ideiglenesen összebuheráltak mindent.

A társadalom megváltozott. Manapság a mosógépek két hónappal a garancia lejárta után elromlanak, gipszből és kőzetgyapotból építik a házakat, a betegségeket meg fájdalomcsillapítóval kezelik, anélkül, hogy megpróbálnák kideríteni, eredetileg mi okozta a bajt. Tüneti kezelés.

A restség győzelme, a rendszer összeomlása. Felállt, hogy körbesétáljon.

– Ki áll nyerésre? Ugye, nem csalsz, Isolde? Rajtad tartom ám a szemem!

Belecsípett Isolde karjába, és nevetve továbblépdelt. Az egyik előnye annak, hogy fiatal, hogy a betegek könnyebben tudtak jó viszonyt kialakítani vele, mint sok idősebb kollégájával. Összeszedte az otthagyott fonalat, bár tulajdonképpen nekik kellene összeszedniük, és közben újra Isak fotelje mellé került.

– Reggeliztél? – kérdezte.

Isak szórakozottan bólintott.

A kérdés ártatlanul hangzott, de óriási jelentősége volt. Isak hajlamos volt elfelejteni enni, és amikor nem evett, az antipszichotikus szerektől rosszul lett. Amikor utoljára kihányta a Seroqueljét, kiszökött a kórház területére, és több órára eltűnt. Utána a parkban élő vadkacsák közül négyet kitekert nyakkal találtak meg.

Simon már csaknem fél éve követte figyelemmel Isak sorsát, és apránként megismerte a történetét is. Tizenéves korában tört ki rajta a szkizofrénia, de mivel már korábban Asperger-szindrómával diagnosztizálták, a család sokáig azt hitte, ez is csak az autizmus spektrumzavar egy újabb tünete. Sokáig tartott, mire megfelelő kezeléshez jutott. Simon szemtanúja volt, ahogy a betegség súlyosbodásával és az újabb és újabb diagnózisokkal lassan, de biztosan kihuny a családtagok szemében a remény. Lassacskán már csak az apja látogatta, egy-egy könyvet vagy újságot hozott Isaknak, az arcán mindig mosoly, amitől Simonnak majd’ megszakadt a szíve. Ő soha életében nem kapott ilyen figyelmet az apjától. Isak szülei jólelkű emberek voltak, akik tehetetlenül kényszerültek végignézni, ahogy a fiuk egyre betegebb lesz, és fokozatosan egyre távolabb kerül az álomtól, hogy valaha normális életet élhet.

– Szeretnél kimenni a csendes szobába, amíg a többiek mobiloznak?

– Igen, kösz – pattant fel a helyéről Isak.

Simon tudta, hogy Isak szeret a kis szobában lenni, amit az osztály szintén a bizottságuk javaslatára alakított ki, virágos tapétával, illóolajokkal és meditatív zenével. Részben azért, mert ott nyugodtan olvashatott, részben azért, mert ott Isak nem látta a többieket boldogan szörfözni az interneten, aminek a használata őt teljesen kikészítette.

– Hozod a könyvedet?

Isak maga elé tartotta a Pillangó szamárfüles példányát. A fiú majdnem két méter magas volt, sovány, mint egy maszáj harcos, szaggatottan, aritmikusan lépdelt, mintha minden második lépésénél ütés érné a padlóból a talpán. A csendes szobában lerogyott egy babzsákfotelre, maga alá húzta a lábát, és folytatta az olvasást.

Simon kiment a szobából, és ellenőrizte, hogy a zsebében van-e a riasztó. Isak hamarosan nagykorú lesz, és átkerül a felnőtt pszichiátria világába, amire még egyáltalán nem érett meg. Már a puszta gondolat is elviselhetetlen volt. Hol fog lakni? Egy pszichés betegeknek fenntartott kollégiumban, nappal ápoló felügyeletével, tíz bentlakóval? És ha ilyenben nincs hely? Bentlakásos otthonban? Vagy valami közösségi szálláshelyen? Vagy kint az utcán? Akkor aztán majd küldözgetik kórházról kórházra, egyre rosszabbul és rosszabbul lesz, mígnem… Vajon mennyi idő múlva fog az egész katasztrófával végződni?

Ahogy becsukta maga mögött az ajtót, Simonnak forrt a vére a dühtől. Tudta, hogy kénytelen lesz drasztikus módszerekhez folyamodni, ha bármiféle eredményt akar elérni.

*

A csempézett falra erősített akasztókon kések, elektromos és kézi fűrészek lógtak sorban egymás mellett. Erőteljes, robusztus munkaeszközök, mellkas felnyitására és koponya szétfűrészelésére valók. Acélvilág, fertőtleníthető felületekkel, klinikai precizitás a halál hulladékainak, a rothadásnak és a káosznak a vizsgálatához. Minden vízszintes felületen diszkréten elhelyezett lyukak szolgáltak a holttest kifolyó nedveinek, az élet legutolsó jeleinek az elvezetésére. Öblítőslaugok, csúszásbiztos padlóburkolat, mágnestáblák és erős fényű reflektorok.

Jeppe Kørner felsandított a túldimenzionált fogóra, ami a mennyezetről lógott alá, és begombolta a védőöltözet patentjait. Már mélységesen megbánta a kolbászos szendvicset, amit ebédre evett, mert úgy tűnt, a felvágott egyelőre nem volt hajlandó elhagyni az emésztőrendszere felsőbb traktusait. Az Igazságügyi Orvostani Intézet boncterme nem az a hely, ahol az ember halott hús utóízét szeretné érezni a szájában.

Mellette Falck rendőrnyomozó éppen az ősz hajára húzott egy fehér színű műtőssapkát, és így már teljesen úgy festett, mint egy rajzfilmből kilépett mackó. Paddington, akit foglyul ejtettek egy hűtött acélvilágban, ahol hullák egész sora várja, hogy felszabdalják.

– Már elkezdték – mutatott Jeppe a legtávolabbi boncasztalra, és elindult arrafelé. Paddington a nyomában.

Nyboe professzor egy technikussal és egy rendőrségi fotóssal a padló közepén lévő acélpad mellett állt. Az éles fényben az árnyékuk rávetült a boncasztalon fekvő élettelen testre, úgy, hogy annak bőre hol úgy fénylett, mint egy napsütötte, hófödte táj, hol meg szürkés árnyékba veszett.

– Ki van ott? – emelte fel a fejét Nyboe, aki hosszú, ráncos nyakával úgy festett, mint egy arisztokratikus teknősbéka. – Á, Kørner és Falck! Gyertek közelebb. A külső vizsgálattal mindjárt készen is vagyunk.

Jeppe közelebb lépett a boncasztalhoz, és szemügyre vette a holttestet. A nő háton feküdt, arca felfelé nézett, az álla enyhén felhúzva, ujjai széttárva. Még mindig meztelen volt, a bőre viaszszerűen sápadt, álla széles, előreálló. Erőteljes lábai visszeresek, haja és szeméremszőrzete őszes és göndör. Ebben a védtelen, végső kiszolgáltatottságban minden hiányosság és fogyatékosság élesen látszott. Ennek ellenére az asztalon fekvő nő különös, törékeny szépséget árasztott magából.

– Teljes biztonsággal azonosították?

– Ez itt, ahogy feltételeztük, Bettina Holte, ötvennégy éves segédápolónő. Husumban lakott a férjével, két felnőtt gyereke van. A család azonosította.

Jeppe Falck felé biccentett.

– Gondoskodj róla, kérlek, hogy fújják le a körözését mindenhol.

Falck hátrébb lépett egy lépést, és babrálni kezdte a védőruháját a telefonjára vadászva.

– És mibe halt bele?

Nyboe összeszorított szájjal összpontosítva egy vattapálcikát dörzsölt a holttest egyik mellbimbójához, majd egy steril zacskóba süllyesztette a pálcikát, mielőtt válaszolt.

– Megállt a szíve, Kørner, abba halt bele, mint mindenki más. Van még valami, amire kíváncsi vagy még az előtt, hogy elvégezném a boncolást?

Jepe elfojtott egy sóhajtást.

– Csak mondd meg, mi az, amit már most tudsz. Ha lennél olyan kedves.

– Messze földön híres vagyok a kedvességemről – felelte Nyboe, miközben a mögötte lévő munkaasztalról elvett egy fémpálcát. Egy olyan teleszkópos mutatópálcát, amit a tanítók használtak régen, amikor, mondjuk, Dzsibutit kellett megmutatni a világtérképen. Nyboe a holttest csuklójára mutatott vele.

– Látod ezeket a vágásokat? Itt, itt és itt. – A mutatópálcával előbb az egyik, majd a másik karra, végül az áldozat csípőjére mutatott.

Jeppe előrehajolt. Mindkét csukló belső oldalán és a bal ágyékon keresztben egy-két centiméter hosszúságú vágások tátongtak a bőrön, teljesen szabályosan egymás fölött, két párhuzamos sorban. Összesen tizenkét vágás, gondosan elhelyezve a három nagy artéria felett.

– Bettina Holte elvérzett. Ezeken a vágásokon kívül semmilyen egyéb külső sérülést nem találtam. Ezért ezt már most viszonylag nagy biztonsággal kijelenthetem.

– Elvérzett? – Jeppe megpróbálta kizárni Falck telefonbeszélgetésének hangját a hátérben. – Nem öngyilkosság szokott lenni, amikor valaki felvágja a csuklóján az ereket, és elvérzik?

– Ebben az esetben nem. Biztosíthatlak, hogy szó sincs öngyilkosságról.

Nyboe a mutatópálcájával most újra az áldozat karjára mutatott.

– Látod ezeket a piros bevérzéseket az alkarokon? A nőt lekötözték, méghozzá valamiféle széles szíjjal. Ugyanígy a bokájánál is. Lehetséges, hogy a kezét is, legalábbis a bőr ott is piros – mutatott a megfelelő helyre.

– Miért kötözték meg a kezénél?

– Hogy az áldozat ne tudjon így csinálni – mutatta Nyboe felemelve, ökölbe szorítva és visszafelé hajlítva az egyik gumikesztyűs kezét. – Ez akadályozná a vér kiáramlását. Legalábbis ideig-óráig.

Nyboe letette a kezéből a mutatópálcát, és gondolkodó pozícióba helyezkedett, egyik ujját az állának támasztva.

– A hullamerevség azt mutatja, hogy a halál valamikor éjfél és éjjel három óra között állhatott be – a két órára rá bekövetkező lehűlés a szökőkútban sajnos kissé bizonytalanná teszi a számításokat –, valamint hogy a nő háton feküdt egy vízszintes felületen, amikor meghalt. Az elkövető feltehetőleg leszíjazta, felvágta az artériáit, majd megvárta, hogy elvérezzen.

Jeppe észrevette, hogy Falck is újra a boncasztal mellett áll, és jegyzetel. Írás közben szórakozottan dúdolgatott magában. Kéretlen változatosság a Jeppe fejében zúgó dallamhoz képest.

– A tettes minden bizonnyal bekötötte a száját, vagy bedrogozta. Különben segítségért kiabált volna, nem?

– Igen, és üvöltött volna fájdalmában.

Nyboe nekilátott, hogy levágja és bezacskózza a hulla vörösre festett körmeit.

– Elvérezni fájdalmas dolog. Az első tíz-tizenöt percben talán nem annyira, de aztán, amikor a szív és a többi létfontosságú szerv fokozatosan megszűnik működni, nagyon-nagyon fáj. Ezekkel a vágásokkal nagyjából félórába telhetett, mire meghalt. Gyorsabban ment volna, ha a nyaki artériát vágják el.

– Szóval az volt a lényeg, hogy időbe teljen?

Nyboe elgondolkodva bólintott, és lezárta a levágott körmökkel teli zacskót.

– Igen, azt hiszem.

– Uhh – rázkódott össze Jeppe. – Akkor viszont a tettes aligha kábította el előtte.

– Erre a kérdésre majd választ ad a toxikológiai elemzés, de én is úgy gondolom, hogy az áldozat valószínűleg a tudatánál volt.

Nyboe lehajtotta a fejlámpáját, és kifeszítette a nő száját, hogy belevilágíthasson.

– Nincsenek azonnal szembetűnő fogsérülések, de attól még beletömhettek a szájába valamit, egy összegyűrt nejlonzacskót vagy egy puha labdát például. Nem nehéz megakadályozni, hogy valaki kiabáljon.

Jeppe egy hosszú pillanatra behunyta a szemét, és megpróbálta maga elé képzelni a jelenetet. A levetkőztetett, leszíjazott, vérző áldozatot, aki képtelen kiabálni, miközben lassan és fájdalmasan elszáll belőle az élet.

– Van jele bármiféle szexuális bántalmazásnak?

Nyboe egy hosszú vattapálcikát nyomott le a nő torkán, és odanyújtotta az igazságügyi technikusnak, mielőtt válaszolt.

– Első pillantásra nem úgy tűnik. Kézenfekvő lenne, tekintve, hogy az áldozatra meztelenül találtak rá, de nincs jele behatolásnak, védekezésnek, és spermát sem találtunk a testnyílások környékén.

– Rendben.

Jeppe áthajolt a boncasztalon, és szemügyre vette az áldozat csuklóját.

– Miért van ennyi vágás? Miért nem vágták fel az ereit egyszerűen csak keresztben egy vágással?

Nyboe megfordult, és tűnődve bámulta a boncasztalt.

– Nos, Kørner, végre, egyszer az életben felteszel egy releváns kérdést.

A kezébe vett egy szikét, és maga elé tartotta.

– Nem tudom. Először is szeretném tudni, hogy mivel csinálták a vágásokat.

A technikus felemelte a holttest fejét az asztalról, Nyboe egy vágást ejtett keresztben a tarkón, letette a kezéből a szikét, és a hulla fejét előrehajtotta a mellkashoz. Jeppe tudta, hogy most a koponya szétfűrészelése következik, hogy kivegyék és lemérjék az agyat, hogy aztán szeletekre vágva megvizsgálják. Végül a hasüregbe rejtik a többi belső szerv mellé, és összevarrják a bőrt. A koponyát nedvszívó törlőkendővel és papírral töltik ki. Ha visszahelyeznék az agyat a koponyába, fennállna a veszély, hogy a temetés során elkezd szivárogni belőle a folyadék.

– Add csak ide a kezed!

Jeppe előre nyújtotta a kezét a boncasztalon kiterített arc nélküli holttest fölött a levegőben.

– Mire készülsz?

Nyboe feltűrte Jeppe karján a ruhát, fölfelé fordította a tenyerét, és a csukló vékony bőréhez nyomta egy kisebb szike hegyét.

– Nem hiszem, hogy képes lennék ennyire szimmetrikus vágásokat ejteni, bárhogyan is igyekeznék. Még a legkisebb szikével sem.

Jeppe visszahúzta a kezét, és letűrte a ruhaujját.

– Más szóval valami különleges gyilkos fegyvert keresünk?

– Pontosan, Kørner – lengette Nyboe a kezében tartott szikét, hogy az meg-megcsillant az erős lámpafényben. – Más szóval egy egészen különleges gyilkos fegyvert keresünk.

*

– Öngyilkos gondolatok?

Esther de Laurenti hagyta leülepedni a kérdést.

A pszichiáter meredten bámult rá, keret nélküli szemüvege fölött homlokán egy jól begyakorolt, aggodalmas ránccal, és Esther agyán újból átfutott, hogy vajon ő, egy hatvankilenc éves asszony, egyáltalán komolyan vehet-e egy ennyire fiatal orvost. Hány éves lehet? Harmincvalahány?

Esther körbenézett a rendelőben, elkerülve a férfi komor pillantását. Az orvos háta mögötti falnál lakkozott diófa könyvszekrény állt, polcain csupa pszichiátriai és orvosi témájú szakirodalom. A helyiség többi falát modern festmények és üvegezett tárlókban sorakozó preparált lepkék díszítették.

– Vannak öngyilkos gondolatai?

Úgy látszik, túl hosszan gondolkodott. Esther észrevette, hogy a férfi felemelte a hangját, amikor megismételte a kérdést, arra az esetre, ha esetleg az előbb nem hallotta volna, és azonnal eldöntötte, hogy nem kedveli a pasast. Az egyetemről néhány barátja meleg szavakkal ajánlotta a pszichiátert, mások viszont nem tudtak eléggé elhatárolódni a módszereitől. Az ifjú Peter Demant olyan pszichiáter volt, aki megosztotta az embereket.

Esther összeszedte magát.

– Nem… ööö, nem, már régóta nincsenek.

– Ezek szerint voltak?

A férfi úgy mutatott rá a vaskos Mont Blanc golyóstollával, mint egy filmbéli ügyvéd.

– Ahogy mondtam, egy évvel ezelőtt nagyon megrázó dolgok történtek velem, két hozzám közel álló embert is elvesztettem. Ezután az esemény után… az utána következő időben… – Esther a vizespohár felé nyúlt, kortyolt egyet, majd letette a poharat. – Ugyanebben az időben költöztem el a házból, ahol gyerekkorom óta laktam, és ez is nagyon nehéz volt. Abban az időben voltak sötét gondolataim. De ez már régen volt. Szóval, jelen időben válaszolva a kérdésére: Nem, nincsenek öngyilkos gondolataim.

A férfi beleírt valamit a jegyzetfüzetébe, és a szemüvege fölött Estherre pillantott.

– Mégis eljött hozzám. Miért?

Hát ja, voltaképpen miért is?

Esther a szó szoros értelmében nem volt depressziós. Az élete csendes mederben folydogált, nyugodtan, túlzások nélkül. Nyugdíjba ment a Koppenhágai Egyetem irodalomtudományi osztályáról. Központi elhelyezkedésű, szép lakásban lakott a Peblinge Dossering-en, amelyet azután vásárolt, hogy eladta a Klosterstrædén álló házát az óvárosban. Lakótársak voltak öreg barátjával és albérlőjével, Gregersszel, és velük lakott a két mopsz, Doxa és Episztémé. Elegendő pénze volt, egész jó fizikai állapotban volt, és rengeteg ideje jutott az írói ambíciói kiélésére.

Csakhogy képtelen volt írni. Azt a krimit, aminek a megírásáról egy évvel ezelőttig álmodozott, mélyen eltemette magában, és valahogy nem tudott semmi másnak nekikezdeni. A felcsillanó ötletei elenyésztek, és valahányszor leült a billentyűzethez, rögtön ólmos fáradtság és kedvetlenség lett úrrá rajta. Csak telt egyik nap a másik után, házimunkával és olyan hétköznapi teendőkkel, mint a bevásárlás, kutyasétáltatás, újságolvasás, vacsorameghívás és egyebek. Valahogy minden kifolyt a kezéből. Valahogy elteltek a napok.

– Olyan érzés, mintha megmerevedtem volna itt belül. Elakadtam. Nem érzem rosszul magam, csak egyszerűen nem vagyok igazán boldog sem. Érthető, amit mondok?

A pszichiáter félrebillentette kerek fejét, és simára borotvált arcán átsuhant egy mosoly.

– Abszolút érthető. Messze nem ön az egyetlen, aki így érzi magát. A depresszió népbetegség.

Esther meglepetten rázta a fejét, fülbevalói csilingeltek a nyakánál.

– De én nem vagyok depressziós, egyszerűen csak… elakadtam.

– Hogy érti azt, hogy elakadt?

Esther gondosan megválogatta a szavait, amikor válaszolt:

– Tavaly nyáron valahogy mintha szétestem volna, és nehezen tudom összeszedni a darabjaimat. Egyáltalán nem érzem magam levertnek állandóan, csak…

– Hogy áll az álmatlansággal? Hogy alszik éjszaka?

– Hát… hajnali három-négy körül felébredek.

– Milyen az étvágya?

Esther megvonta a vállát. Tényleg lefogyott négy kilót az utóbbi hónapok alatt, és nem igazán volt étvágya.

A férfi kiszámított, tekintélyt sugárzó mozdulattal levette az orráról a szemüveget, és komor képpel bámult Estherre. A nő hiába látott át a trükkön, legnagyobb bosszúságára érezte, hogy működik.

– A nyugdíjba vonulással nagy életválságon ment keresztül. Ezután történt a két haláleset. Étvágytalan, rosszul alszik, és általában véve lehangolt. Jól értem a dolgot?

– Igen, nagyjából, azt hiszem.

– Véleményem szerint ez úgy hangzik, mint egy trauma utáni lábadozás. Ön talán nem érzi, hogy az állapota akut lenne, és nem érzi magát depressziósnak. Szerintem ön hozzászokott, hogy összeszorítja a fogát, és átküzdi magát az akadályokon. Ezenfelül ön az a régi típusú ember, aki nem temetkezik bele a bánatba, aki nem hajlandó az áldozat szerepét játszani. Egy túlélő, keljfeljancsi, aki mindig feláll, ha eldől.

Esther érezte, ahogy a torkában egyre feljebb kúszik egy kellemetlen érzés, és szétterjed az arcán. Elfordult a férfi szúrós tekintete elől, és tanulmányozni kezdte a díszítést a falakon. Ki az ördög gyűjt gombostűkre szúrt lepkéket?

– De most utolérte a trauma. Ahogy az a nem kellően feldolgozott érzésekkel történni szokott – folytatta Peter Demant, visszahelyezve az orrára a szemüveget. – Állapodjunk meg, hogy ősszel kéthetente eljön hozzám, amíg a végére nem járunk annak, hogy mi az, ami megakasztotta.

Esther tiltakozva maga elé tartotta az egyik kezét.

– Valami tabletta nem tud rajtam segíteni? Boldogságpirula?

– Antidepresszánsra gondol? – Demant letette a jegyzettömbjét a Sankt Annæ Pladsre néző ablak előtt álló, fényesre lakkozott íróasztalra, és kényszeredetten elmosolyodott. – A tabletta nem képes boldogságot nyújtani, csak a depresszióban szenvedők számára kínál némi jobbulást. És senkinek nem írok fel antidepresszánst, amíg nem volt lehetőségem alapos véleményt alkotni a beteg állapotáról.

– Nem arról van szó, hogy nem akarnék terápiára járni, csak…

– Senki nem kényszeríti önt semmire. Ha az én véleményemre kíváncsi, szerintem a terápia a megfelelő megoldás. Legalábbis kezdetben. – Demant felállt. – Ha folytatni szeretné a kezelést, kérjen időpontot néhány hét múlva. De ne várjon sokáig, hamar elkelnek az időpontjaim.

A férfi megkerülte az íróasztalt, és kinyitotta a váróba nyíló ajtót. Az ajtóban állva a kezét nyújtotta Esthernek.