A kötet az alábbi kiadás alapján készült:

Kertész Ákos: Makra

Szépirodalmi Könyvkiadó, Budapest, 1973

Borítóterv: Müller Péter

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Kertész Ákos jogutóda

© Trend Kiadó

ISBN 978 615 646 930 4 (epub)

Kiadja a Trend Kiadó Kft.

Felelős kiadó: a kft. ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő: Győri Anna

Elektronikus változat: Farkas István

Trend Kiadó, Budapest, 2024

E-mail: iroda@trendkiado.hu • Honlap: www.trendkiado.hu

Ehess, ihass, ölelhess, alhass!

A mindenséggel mérd magad!

(József Attila)

Makra Ferenc pestlőrinci lakost (valamint négy társát, ugyancsak pestlőrinci lakosokat) húsvét hétfőjén hajnalban letartóztatta a rendőrség. Egyheti vizsgálati fogság után Makra kiszabadult, négy társát azonban átadták az ügyészségnek, maga még ugyanezen a napon, a húsvétot követő második hétfőn, becsomagolta holmiját egy kis méretű papírbőröndbe, egy második világháborús kenyérzsákba s egy spárgaszatyorba, és elhagyta a szülői házat. Másnap, kedden, önkényesen kilépett a gyárból, ahol, leszámítva a katonaéveit, inaskora óta megszakítás nélkül dolgozott, s ezzel megkezdődött Makra Ferenc rendhagyó élete és egyben szívós és lankadatlan küzdelme is azért, hogy sorsát visszafordítsa a szélesebb meder felé, melyben az emberek nagy többségének élete folyik.

A szóban forgó fiatalemberek húsvétvasárnap reggel találkoztak az evangélikus templom hátsó bejárata, a nyilvános vizelde és Angelov Tódor kiérdemesült bolgárkertész Nimfa nevű kocsmája között elterülő, parkosított háromszög közepén, különböző formájú és illatú kölnivizes üvegekkel a zsebükben. (Húsvét hétfőjén dolgoztak, így került sor vasárnap a locsolásra.) Makra tízperces késéssel érkezett, mert a menyasszonyáék portáját útba ejtvén megvárta, míg Szanyi Zsuzsa bátyja, Gábor elindul, akkor előjött a sarok mögül, gyorsan beköszönt Szanyiékhoz, és meglocsolta a lányt, mert nem akart a baráti társasággal (esetleg ittasan) visszatérni, viszont a menyasszonya húsvéti köszöntését nem mulaszthatta el. Mikor azonban délelőtt a társaság Szanyiék elé érkezett, nem engedték el a fiúk (leginkább maga Szanyi Gábor, jövendő sógora hangoskodott), Makra, hogy az utcai szóváltást elkerülje, inkább engedett az erőszaknak, bement, de míg a legények meghintették a Zsuzsa haját, rosszkedvűen félrehúzódott, kitéve magát a piszkálódásnak, hogy vajon miért engedi át a Makra Ferkó az elsőbbséget a menyasszonyánál. Zsuzsa a segítségére sietett, és elárulta, hogy az első locsolója igenis Makra volt, s ezzel Makra végképp a csipkelődő megjegyzések kereszttüzébe került. Mivel szinte betegesen iszonyodott a feltűnés minden formájától, s hogy bármi módon a társaság középpontja legyen, a heccelődést előbb félszeg, elnézést kérő mosollyal, majd mogorván, hallgatagon tűrte (visszavágni nem tudott, ám a védekezés módját is rosszul választotta meg, mert minél csökönyösebben hallgatott, viselkedése annál inkább elütött a többiétől, tehát annál feltűnőbb célpontot nyújtott). Tizenegykor a társaság a kölnitől s az édes likőröktől émelyegve bevonult a kocsmába, hogy sörrel öblítsék le a szirupos ízeket, eközben Szanyi Gábort Makra hátravezette, hogy könnyítsen magán, mivel a gyomra felkavarodott, majd egy fél deci rumot diktált belé, s ezzel némileg rendbe szedte jövendő sógorát. Más említésre méltó délelőtt nem történt. Az ebédet mindenki családi körben költötte el, utána legtöbbjük aludt is egyet, majd öt órakor ismét találkoztak a vendéglőben, ahol este nyolcig több liter bort elfogyasztottak. Makra unatkozott. Becsületesen vedelte a bort, és szorgalmasan lökdöste a csontgolyókat a rexasztalon, akár a többiek, de se menni, se maradni nem volt kedve, ezért maradt, míg maradt a társaság, és velük ment, mikor ők is fölkerekedtek. A fiúk közben felcsíptek egy lányt, a szomszédos Pestimréről valót, annak a javaslatára nyolckor elindultak az imrei kultúrházba, ahol állítólag tánczenekar játszott. A villamos innen csak többszöri átszállással és nagy kerülővel közelítette meg a kultúrotthont, ezért az egyenesebb gyalogos utat választották, hogy a benzinkút mellett lekanyarodva és keresztülvágva a kiserdőn, közvetlenül a kultúrház mögé kerüljenek. Makrát sem a lány, sem a tánczene nem vonzotta (ő az ilyen irányú igényeit a városban elégítette ki), de velük tartott, mert ha együtt kezdték a napot, úgy tisztességes, hogy együtt is végezzék.

Ami ezután történt, arról Makra még évek múltán sem tudott számot adni pontosan. Arra tisztán emlékezett, hogy kedvetlenül indult, szinte csak muszájból, s néhány lépéssel hátramaradt, a barátai hangos röhögések közben fűzték a lányt, de a beszédjükből hozzá csak értelmetlen hangfoszlányok jutottak el, mikor később megálltak egy helyen, nem tudta, mi van, csak a visszafogott, izgatott hangokból érezte, hogy vitatkoznak. Megállt ő is, nem ment közelebb, meg akarta várni, míg abbahagyják, és továbbindulnak, de a lány kiabált, hogy stricik, rekedt, rosszízű röhögés volt a válasz, és Makra gyanút fogott. A lány a kör közepén állt, nem is állt, forgott, de bárhogy forgott, valaki mindenképp a hátába került, sápadtsága és a fiúk torz vigyora tisztán látszott a holdfényben; egyikük azt mondta, jobb, ha a nagysága nem ellenkezik, mert úgyis az lesz, amit ők akarnak. Makra nem szánta a lányt (ismerte, jóféle volt, úgy vélte, megérdemli, hisz ugyanezt akarta, ha nem is ilyenformán), nem mozdult, mikor a nőt az egyik legény hátulról megragadta, s leteperték (le kellett teperniük, mert a lány – hiába intették okos szóval – továbbra is ellenkezett), nem mozdult onnan, ahol először megállt, és nem emlékezett rá, hogy többször mondogatta volna (ahogy a lány vallotta később), hogy eresszék, hagyják békében, annyi rémlett csak, hogy Szanyi egy megjegyzésére – azt mondta: ne játssza meg magát, meg hogy ne féljen, nem árulja el Zsuzsinak, vagy hasonlót – ő valóban azt felelte, hagyják békén, de azt saját magára, nem a lányra értette. A lány egy darabig forgott a négy férfi alkotta körben, aztán megpróbált kitörni, akkor kapták el, leteperték, le akarták húzni róla a bugyit, de a lány annyira vergődött, ficánkolt, hogy nem lehetett, ezért szétfeszítették a lábát, és egyikük bicskával lefejtette róla a nadrágot. Mikor a cimborája kezében meglátta a bicskát, Makra gyomra összeszűkült, mert a bicska látványa a kifeszített, vergődő nő fölött zavaros képzeteket keltett benne, noha tudta, hogy ilyesmiről nincsen szó, de a kés láttán a lány is visítozni kezdett, s ettől Makrát valami szorongó ingerültség fogta el, közelebb lépett, és meglátta a holdfényben a lány széthúzott fehér combját, és arra gondolt, hogy el kéne mennie; vagy részt vesz a partiban (ehhez semmi kedve nem volt), vagy visszafordul, és nem bámészkodik, de nem bírt elszakadni a látványtól, a lány fehér lábától, meztelen hasától, ahogy puhán, kiszolgáltatottan rángatózott közvetlenül a penge alatt, s csak állt ingerülten, a visítástól sajgó halántékkal, mozdulatlanul. A fiúk azon vitatkoztak, ki legyen az első (ezért vallották később, hogy ő akart először rámenni – Makra nem volt részeg, hihetetlen mennyiségű szesz fért belé, nem az alkohol hatására kavarodtak meg az emlékei, tudta, hogy hazudnak a fiúk, de a lány se mond igazat, mert ő nem akarta megmenteni; ezért hallgatott a rendőrségen, hogy az alhadnagynak az idegeire ment – csak elviselhetetlen volt a zaklatottság, a belső nyomás; Makra azért verekedett, mert a fiúk nem ütöttek vissza, mert hiába tartotta oda az arcát, hiába várta az ütést, nem történt semmi sem, pedig joguk lett volna visszaütni), Makra egyszerűen nem bírt elszakadni a kiszolgáltatottság látványától, és mikor kíváncsian félretolta valamelyiküket, megtaszították, és Makra odaütött, nem túl erősen, de fájdalmasan, azt várta, hogy akit megütött, visszaadja, várta a választ, kemény ökölcsapásokat vélt érezni az arcán, a mellén, a vállán; az előtte mozgó alakok megkavarodtak, izzadt, ordító arcok hajoltak az arcába, de senki sem ütött; egyszerre nem bírta tovább a várakozást, és valakit gyomron vágott, aztán egy másikat állon, aztán teljes zűrzavar támadt, az ökle járt, mint a dugattyú (de ő nem akarta a lányt megvédeni), csak annyit tudott, hogy meg kell szüntetni azt a látványt ott a földön, mert nem bírja elviselni, pedig nem szánta, büdös kurva volt, de annak a látványnak ott a lányhoz, akit ismert, nem volt többé köze, és teljesen lényegtelen volt, hogy személy szerint kinek a hasa fehérlik a holdfényben, mint ahogy az ellenséges testeknek, melyeken az ökle csattant, sem volt közük többé a barátaihoz, de a tébolyult verekedőnek sem Makra Ferenchez (s ezt hiába magyarázta volna, úgysem érthette meg senki, sem az alhadnagy, sem a fiúk, de Zsuzsa sem, egyetlen élő embernek mondta el később, jóval később, több mint tíz év után, egy asszonynak, aki megértette, de akkor már Makra semmit sem ért vele, mert közel negyvenéves volt, és belefáradt abba, hogy elfogadtassa magát az embertársaival).

Száznyolcvanöt centi magas, vállas és csontos, félelmes erejű ember volt, maga sem tudta, milyen erős, mert iskolás kora óta senkivel sem verekedett (ezt mondta később a rendőrségen is), nem mert megütni senkit, mert félt, hogy kárt tesz benne, szelíd, jóindulatú, sőt félénk, hallgatag embernek ismerték; ez volt az oka, hogy a társai nehezen ocsúdtak, de aztán védekeztek azok is, és nem gyúrták kenyérbélből őket sem, eltartott egy darabig, míg Makra szépen lefektette mind a négyet, addigra neki is orrán-száján dőlt a vér. A lány eltűnt ezalatt. Makra körülnézett, és sietség nélkül visszafordult, nem gondolkozott azon, ami történt, nem is csodálkozott; megkönnyebbülten ballagott hazafelé, mintha sok esztendő szorongása, kedvetlen, visszafogott hangulata szakadt volna föl benne hirtelen, olyan nyugodt volt és kiegyensúlyozott. Otthon lehányta magáról a véres, szakadt ruhát, anyja sopánkodására nem válaszolt, belezuhant az ágyba, és percek alatt elaludt.

Fájdalmat akkor érzett először, mikor ébredt, és fordult az ágyban (a feje merő sajgás, homloka, ajka felrepedt, lába szára összerúgva, bordái nyilallnak minden lélegzetre), sötét volt még, a kutya magánkívül rázta a láncát, hörgött, vonított, s verték az ajtót, de nem a kerti kaput, hanem már a ház ajtaját, ezért őrjöngött tehetetlenségében a láncon a kutya; anyja benyitott a másik szobából, a rendőrség, mondta rémült és szemrehányó hangon; Makra figyelt, ő is hallotta, de nem hitte, a haverok szeretnének törleszteni, gondolta magában, aztán nehézkesen, sziszegve falnak fordult, úgy szólt vissza, hogy ne tessék bedőlni nekik, tessék csak lefeküdni nyugodtan; de az öregasszony végül is beengedte a dörömbölőket. Rendőrök voltak.

Makra némán, készségesen öltözött (csak a mozdulataira ügyelt, ne látszódjék, hogy minden tagja fáj), anyja hirtelen összepakolt valami húsvéti maradékot, s a kezébe nyomta, Makra eltette, s ment engedelmesen a rendőrök előtt. A fiúkat már összeszedték. Míg ők gyilkolták egymást a kiserdőn, a lány fogta a bugyit, még a bicskát is magával vitte bűnjelnek, amivel a nadrágját lefejtették róla (s amit Makra kirúgott a haverja kezéből még a verekedés elején), és azonmód megtépázva, véresen (mert a verekedés hevében véletlenül meg is taposták a fiúk), a szétszabdalt bugyit lobogtatva beszaladt a lőrinci rendőrőrsre, bár az eset Imre határában történt, s maga a lány is pestimrei illetőségű volt, tudta, mért jön ide: itt még nem ismerték, de amott, Pestimrén, alighanem meg se hallgatták volna. Makrát külön kezelték a lány vallomása alapján, a Mosonyi utcában sem tették egy zárkába a fiúkkal; a cellatársai pedig nem álltak vele szóba, mert a híre valamiképp előtte járt (az ugyanis, hogy a társait ő buktatta le). Makra sem szólt senkihez, a méltatlan vád először meghökkentette, aztán fásult, komor hallgatásba süllyedt, és ugyanolyan némán és makacsul, ahogy a képébe vigyorgó zsebes szeme közé nézett, mikor az spiclinek titulálta, ugyanolyan makacsul nézett vissza az alhadnagyra is, nem tudom, mondta, nem tudom, miért tettem, és ennél többet nem bírt kipréselni belőle senki se; a nyomozó se, a lány sem, akivel aztán szembesítették (és aki előtte is megismételte, hogy Makra több ízben felszólította a barátait, hagyják őt békén, engedjék futni, s csak azután ütött – nem emlékszik, felelte, hogy ezt mondta volna, lehetséges, de nem emlékszik rá), az alhadnagy ordított, hogy akkor erőszakos nemi közösülés kísérlete és súlyos testi sértés vádjával átadja az ügyészségnek, mert akkor a társainak van igazuk, akik azt vallották, hogy ő akart elsőnek rámenni a lányra, és ezért verekedett. Makra nyugodt, szenvtelen hangon ismételte el, hogy nem érdekelte a lány, kezdettől fogva oda se figyelt, se megerőszakolni, se megvédeni nem akarta, és nem tud számot adni arról, ami történt. Nem, nem volt részeg, tiltakozott a kihallgatáson, egyszerűen rájött valami, és ütnie kellett, nem tudja, miért. Amint lompos tartással, lógó végtagokkal állt az asztal előtt, az alhadnagy úgy látta, hogy minden valahogy célszerűtlenül túl van méretezve ezen az emberen (s ez valami megindító félszegséget kölcsönöz neki; ahogy termetét, izomzatát, hajának túlzott feketeségét, fogsorának túlságos fehérségét, megjelenése feltűnő arányait leplezni igyekszik, és mintha maga is érezné, hogy egész lénye alkalmatlan erre a szerepre, melyet magára vállalt, ezért olyan, mint aki szűk ruhát visel, és fél, hogy az egy elsietett mozdulatától szétreped), ettől az egész ember elesettnek, kiszolgáltatottnak tűnt az alhadnagy szemében, s valami belső egyensúlyzavart érzett rajta, amitől – bár meg volt győződve róla, hogy ártatlan – mégis gyanította, hogy valamiben hazudik, valamit tagad. A nyomozó nem volt rossz emberismerő, csak buta volt, és nem fogta fel, hogy Makra sokkal józanabbul, sokkal tudatosabb számítgatásokkal tervezte meg idáig minden dolgát, az egész életét, hogysem hajlandó lett volna észszerű magyarázatot adni (vagy akár csak elfogadni) a dilire, a vasárnap éjszakai észszerűtlen rohamára, csak a tényként kezelhető eseményeket volt hajlandó számba venni, s amit maga sem értett, arról nem is beszélt.

A vizsgálat eredménye nem érdekelte, s közömbös volt számára, lecsukják-e vagy kiengedik; a kisstílű közbűntényesektől, garázdáktól, tolvajoktól, orgazdáktól zsúfolt zárkában töprengve guggolt órákon át (az első napokban még bele akartak kötni a cellatársai, Lópofának, Góliátnak vagy egyszerűen Spiclinek szólították, de Makra nem reagált, aztán nem vették észre többé, mert féltek tőle, híre jött valamiképp, hogy négy keménykötésű legényt vert véresre egymaga), s ő a mocskos falnak támasztott háttal, maga elé meredve azt próbálta megfejteni, hogy mi történt vele, mitől bokrosodott meg végül is; ezt tartotta egyedül fontosnak, mert ettől függött, mihez kezd, ha kiszabadul. Gondolatai járatlan úton bukdácsoltak, mert hasonló rohamot sohasem produkált még a szervezete, Makra józanságáról, reális elképzeléseiről, béketűréséről volt híres az ismerősei között – a nyugis Makra, mondták róla munkatársak, haverok; s e józanság eredményeképp élete már most, huszonhat éves korában megoldódni látszott, Makra húsvét vasárnapján még elégedett ember volt, akit elérhetetlen álmok nem nyugtalanítanak. Élete célját csaknem elérte – nem volt rendkívüli cél, és nem sokban különbözött mások céljaitól –, valahol Pest környékén, a város közelében, de mégis jó levegőn, fák és kertek között (akár itt, Lőrincen) egy családi házat akart, de úgy döntött magában – ismét csak bölcsen és józanul számításba véve a férfitermészetet –, hogy a leszerelés után még vagy két évig legénykedik, jól kitombolja, kiszórakozza magát, aztán megnősül, és a házat összehozza valahogy. A lány eredetileg nem volt kiszemelve, de tudta, ha eljön az ideje, lány is kerül, és került is, Szanyi Zsuzsa személyében, aki jómódú iparoscsalád gyereke volt, és tisztes hozománnyal rendelkezett, s a jövendőbeli apósával együtt már a háznak való helyet is kinézték. De az eljegyzésig, amint azt a katonaságnál elhatározta volt, legénykedni akart, mert a célja közel lévén, úgy érezte (bár kimondatlanul), hogy ha megépíti a házat, valamiképp be is fejeződik az élete, s utána más dolga már nem marad, mint hogy békén pergesse a napjait, heteket, éveket, akár az öregasszonyok az olvasót, míg a szemek el nem fogynak. Ezzel a rohammal azonban a sors váratlanul közbeszólt – erre is töprengései közt, a sitten jött rá Makra –, váratlanul és ostobán, mert Lőrincre nem mehet vissza többé, s jószerivel a gyárból is, ahol a másik négy társa közül hárommal együtt dolgozott, ki kell lépnie, csak olyan helyen folytathatja az életét, ahol semmit sem tudnak róla, mert a húsvéti eset nem igazolható, nem tudott rá mentséget maga sem. Ez az egyetlen értelmes dolog, vélte, amit tehet, bár mindenki észszerűtlennek, értelmetlennek tartja majd, de Makrának a Mosonyiban volt rá ideje, hogy végiggondolja, amit elhatározott. Tudta, hogy a lőrinci közvélemény szemében magától értetődő lesz, ha egészséges fiatalemberek partiba dobnak egy rossz kurvát – sőt, ez volt a nyugtalanító, ő maga sem talált ebben semmi kivetnivalót –, és hogy az esetre fény derült, ezt inkább pechnek tekintik, mint bűnnek, és megbocsátják a férfiak, akik maguk is követtek el hasonlót (vagy szívesen elkövettek volna), és az asszonyok, menyasszonyok, akik az ilyenfajta nőket szenvedélyesen gyűlölik, de hogy ő egy ilyen cafat végett (akár mert első akart lenni, akár mert a védelmére kelt) összeverje a barátait, gyerekkori pajtásait, és végül rendőrkézre juttassa őket (amit pedig Makra akarattal meg nem tett volna semmiért), ezt nem bocsátja meg néki senki sem. S ha mégis, mert minden megeshetik, őt akkor sem tartják többé normális embernek, hanem különc, csudabogár lesz minden élő ember előtt, aki ismeri, s még csak meg sem lepődhet rajta, mert húsvét óta maga is gyanakodva, bizalmatlanul figyeli saját magát, híres nyugalma, biztonságérzete elveszett, s néha úgy tűnik, komolyan számolnia kell azzal, hogy valamiért elüt az emberek többségétől, pedig ettől félt, ettől menekült, mióta az eszét tudta.

Makra fekete volt, vadul és tolakodóan fekete, sűrű, erős szálú haja, sötétkreol bőre miatt kisebb korában cigánynak csúfolták a pajtásai, amit a különben békés természetű, szelíd gyerek dühkitörésekkel, sőt sírógörccsel fogadott, s minden áldozatra hajlandó lett volna, hogy elnyerje a szerencsés, átlagos külsejű fiúk kegyét, noha tudta, hogy semmi köze a cigányokhoz: anyai nagyapja Zsernica Milán crnagorác, azaz montenegrói születésű volt, aki a közös K. u. K. hadsereg katonájaként került Pestre, majd Lőrincen ragadt, s ő, a legidősebb fiúunoka, Zsernica nagyapára hasonlított, de ezzel sem védekezhetett, mert bár a cigányt lenézték és gúnyolták, mégis valahogy a hazai faunához tartozott, akár a megszokott bolha a szalmazsákban, senki sem érezte idegennek; a montenegrói Milán Zsernica unokáját azonban (ha származását meggondolatlanul hangoztatná) az idegennek kijáró tartózkodás venné körül, s ettől Makra jobban irtózott, mint a leplezetlen megvetéstől. Ez az állapot később, a zsidózások idején rosszabbodott; feltűnő, tehát idegenszerű külseje miatt attól tartott Makra, hogy egyszer még zsidónak nézi valaki, s félt, hogy nem volna képes védekezni ellene, mert előfordult már, hogy hazug váddal szemben nem tudta megvédeni magát (egyszer lopással vádolták, s tudta, hogy a tanító vallatás közben az arcát figyeli, hazudik-e; Makra ártatlan volt, de attól a tudattól, hogy gyanúsítják, és az arckifejezésétől függ, hisznek-e neki, elvörösödött, szemét lesütötte, és dadogni kezdett), hiába mondaná, hogy nem vagyok zsidó, a szeme közé röhögnének, hazudsz, mondanák, zsidó vagy, és kész, s ezért, ha társai zsidóztak, nem mert kedve szerint hallgatni sem, s mértéktartóan bár (nehogy a hangoskodás keverje gyanúba), velük zsidózott maga is.

A katonaságnál ismét bajba keverte ez a Zsernica nagyapa, mert határőrként a déli határra került, itt meg azzal szolgált rá a környezete megkülönböztető érdeklődésére, hogy rokonai éltek Jugoszláviában, s a politikai tisztnek nem tudott szabatos választ adni arra, hogy mit tenne, ha valamelyik kinti rokonával találná magát szemközt egy harccselekmény során; Makra konokul ragaszkodott ahhoz, hogy ez sose derülne ki, mert nem ismeri egyetlen rokonát sem odaátról, a nevüket se tudja. A tiszt ezzel a válasszal elégedetlen volt, tovább firtatta, hogy ha mégis ismerné valamelyiket, ha már találkozott volna egyikkel, akkor mi volna… Makra dühbe jött, s azt felelte, hogy ha a Mari néninek pöcse volna, ő volna a János bácsi, mit tudja ő, hogy mi volna, ha másképp volna; a tiszt elröhögte magát, de Makráról nem szállt le, gyötörte további két hónapig, méghozzá a bajtársak előtt, mert az volt a véleménye, hogy Makra ingadozó magatartását csak a közösség ereje szilárdíthatja meg; így Makrából szám lett, attrakció, egy szalmabábut állítottak fel neki (az egység, akár a színházban, félkörbe telepedett), és a tiszt a bábu nevében elkiáltotta magát, hogy „ne lőj, Makra Ferenc, én a te rokonod vagyok!”; Makra visszaordított parancs szerint, hogy „hiába vagy a rokonom, az imperialisták kutyája vagy!”, s a szalmabábuba géppisztolysorozatot eresztett. E nevelő célzatú mutatvány után béketűrően mosolygott, mint az idomított cirkuszi teve, pedig nehezen tartotta ki azt is, ha az érdemeiért irányult rá valahol a figyelem; jutalom és büntetés Makrának egyforma gyötrelmet okozott, mert jóformán kamaszkora óta kényelmetlenül érezte magát a saját bőrében is, és szégyellni valónak hitte nagyra sikerült, hajlott termetét, csontjait és izmait, fekete haját, túl hosszú karját és túl széles tenyerét; a szereplés minden formájától rettegett, és inkább tűrte a megszégyenítést vagy ugratást a végletekig, mintsem ellenállásával tetézze vagy éppen provokálja; nem a katonai börtöntől félt akkor sem, nem a büntetéstől, meghurcolástól, még csak a főbelövéstől sem (attól: a haláltól félt a legkevésbé), hanem hogy elővezetik és elvezetik, és vallatják, és foglalkoznak vele, és nem lesz vége, se hossza a kényszerű szereplésnek; így viszont – remélte –, ha a cirkuszt békésen elviseli, megunják a röhögést, és hamarosan szabadul. Mert a bajtársak, persze, röhögtek, mert minél veszélyesebb volt a szolgálat odakinn, annál jobban röhögtek minden hülyeségen idebenn; a szolgálat pedig egyre veszélyesebbé vált. A jugók elszántak voltak és leleményesek, s a katonák arról suttogtak, hogy a túlsó oldalról olyan régi partizánokat dobnak át, akik a németek ellen is harcoltak, ott tanulták meg a dörgést. Makra e suttogások következtében (melyekben amúgy is hátrányos helyzete miatt egyáltalán nem vett részt) majdnem a hadbíróság elé került, de végül megúszta azzal, hogy átirányították a gépkocsizókhoz Marcaliba, azonban nyugta itt, a gépkocsizóknál sem volt, mert utánament a jelentés az ingadozásról meg a jugoszláviai rokonokról is, s az itteni d. tiszt, egy buta, de jóindulatú hadnagy, mindenáron meg akarta menteni, beléptette a DISZ-be, és úgy intézkedett, hogy Makra legyen mindig a szeme előtt. Makra igyekezett eltűnni a szürke tömegben, ezért jól végezte a dolgát, hogy ne adjon okot rá, hogy észrevegyék, s így lett kiváló lövész és élhonvéd és örömkatona és a bajtársak utálatának tárgya, s nem volt sorakozó, mikor valami megjegyzés ne érte volna (rendszerint a külsejét; miután a tisztek nem akartak, a fiúk nem mertek – ezerkilencszázötvenben – Makra túlbuzgóságára célozni; pedig ellenszenvük abból táplálkozott, hogy Makra a feltűnés elkerülése érdekében feltűnően úgy viselkedett, ahogy a szabályzat előírta). Gyötrelmeitől egy idős százados, úgynevezett kultúrtiszt váltotta meg, akinek tevékenysége az énekkar szervezésére szorítkozott, s Makra recsegő kontrabasszusát nem nélkülözhette. (Derék cipőfelsőrész-készítő volt civilben, és sose lett igazi katona; az énekkar tagjait is olyan szánalmas civil módon próbálta kiválasztani, hogy „aki énekelni tud, lépjen elő!”; természetesen mindenki meg volt győződve róla, hogy körlettisztításra, árokásásra vagy hasonló munkára irányítják az „énekeseket”, Makra azonban szívesebben ásott lövészgödröt, mint hogy a d. tiszt szeme előtt legyen, társai kuncogásától kísérve előlépett, s így lett a százados kádere.) A százados áthelyeztette a karbantartó műhelybe, s ezzel megszabadult a d. tiszttől és kellemetlen bajtársaitól is, mert az énekkar csupa dörzsölt lógósból állt, Makra jól érezte magát köztük, mert mérsékelten kedvelték, és végre nem törődtek vele.

A századossal történt szerencsés találkozás óta, mintegy béketűrése jutalmaképp Makra szolgálata nyugodt volt és eseménytelen, s élete a továbbiakban is szabályosan alakult: leszerelt, dolgozott, a keresete egy részét hazaadta, másik részéből felöltözött; szombaton szórakozni járt a haverokkal, s a könnyű ismeretségek, gyors szeretkezések mellett gondosan tervezgette a jövőjét is (gondosabban és nagyobb felelősséggel, mint hasonló korú társai), komoly szándékkal közeledett Szanyi Zsuzsához, udvarolt neki annak rendje-módja szerint, s ezért a húsvét utáni második hétfőn, mikor kiengedték, és megtudta, hogy társait, köztük Szanyi Gábort átadják az ügyészségnek, eszébe sem jutott, hogy magyarázkodjék, vagy akár el is búcsúzzon a lánytól, úgy döntött, levelet sem ír (mint ahogy maga sem fogadott volna el tőle semmilyen zavaros dologra magyarázatot; természetes volt, hogy köztük mindennek vége, mert tisztátalannak érezte magát, és ha valamely más vonatkozásban Zsuzsa bizonyulna tisztátalannak, ő is gondolkodás nélkül szakítana vele), így tehát anyjától üzent, hogy jobb lesz, ha Zsuzsa elfelejti, és keres magának másvalakit.

Anyja zavartan fogadta, örömébe, hogy viszontláthatja a fiát, heves szemrehányás vegyült, a szégyenről beszélt, hogy a telepen mit suttognak az emberek, már nem mer végigmenni az utcán, és olyan is van, aki nem köszön neki vissza. Nem értette, hogy a fia egyedül szabadult, ez nem szokás itt a telepen. Micsoda, kérdezte Makra. – Akiket együtt visznek be, azok idáig együtt is jöttek ki – mondta az öregasszony. Makra nem felelt, bár egy kezén el sem tudta volna számlálni, hogy az ellenkezője hányszor fordult elő, de minek vitatkozzon, mikor anyja úgyis csak azt hajtogatja, amit a szomszédoktól hall. – Mit kellett neked ellenkezni – folytatta az öregasszony. – Nem tudta volna meg senki se. – Hogy a fia továbbra is hallgatott, hozzátette még: Szanyi Zsuzsa se. – Micsodát? – fordult meg Makra. – Amit a lánnyal tettetek. – Makra levette a szekrény tetejéről a papírbőröndöt, ám ahogy a csomagoláshoz fogott volna, az öregasszony jajveszékelni kezdett, mert meg volt győződve róla, hogy Makra disszidálni akar (úgy hitte, mint volt határőr, tudja hozzá az utat is), ő szokása szerint hagyta, hadd mondja anyja a magáét; az a közöny láttán hangot váltott, te hálátlan dög, mondta neki, téged nem érdekel az anyád; s hogy erre sem kapott választ, haragja végül is csöndes sírásba fordult; Makra becsukta a bőröndöt, anyját szelíden lenyomta a székbe, tessék abbahagyni, mondta, beköltözöm Pestre, ennyi az egész. – És mikor jössz? – kérdezte Makráné. – Semmikor – mondta a fia. – Megírom a címem, és ha akarják anyukáék, meglátogatnak. – Makráné elnémult, mert ismerte a fiát, tudta, hogy fölösleges minden további szó, mert Makra elhatározása komolynak látszott, s akkor valóban nem jön ki egy darabig (hogy soha nem jön, hogy élete végéig állja a szavát, azt azért nem hitte volna, Makra hallgatag, szelíd lénye még a saját anyja elől is elrejtette konoksága valódi méretét). – Apádat meg se várod? – kérdezte még, de Makra a fejét rázta, nem a világ végére megy, hanem két kerülettel arrább, nincs mit búcsúzkodnia. – Mit tettél? – kérdezte utoljára Makráné. – Nem mondták? – kérdezte vissza ő is, bár tudta, hogy mire kíváncsi az anyja. – Odabenn mit tettél, a rendőrségen? – Nem fontos – mondta rá Makra. – Úgyse tetszene megérteni. – Lehajtott fővel sietett át a telepen, és a villamosig szerencsére senkivel sem találkozott; a Boráros téren megebédelt a büfében, s délután már ott várta Zselényi Dezsőt, egy régi haverját a kapu előtt; úgy gondolta, ha Zselényi befogadná, amíg mást nem talál, hozzáköltözik.

Az Ó utcában lakott albérletben ez a Zselényi (a Kadét: így nevezték, mikor még a Hermesnél dolgozott), viharos múltú, nagyvonalú ember volt; Makra remélte, hogy segít, és nem faggatja sokat; ő maga sem volt fecsegő fajta, Makra csak a gyári mendemondákból tudott róla egyet s mást. Elszegényedett felvidéki úri családból származott (a legenda szerint), és valóban kadét volt, ludovikás, és a háború alatt repülőtiszt; negyvennégyben kényszerleszállást hajtott végre egy vadászgéppel szovjet területen, így lett partizán, majd az új hadsereg tisztje negyvennyolcig, mikor kirúgták a honvédségtől és a pártból is, letartóztatták, majd egy fél év múlva kiengedték, nem lehetett tudni, miért. Ezután a Hermesnél bukkant fel, mint segédmunkás, a legelső átképzős tanfolyamon szakmát szerzett, s elvette a gyár legcsinosabb tisztviselőnőjét, Tóth Ibit. Az asszony később (Makra akkorra már le is szerelt) összeszűrte a levet az ü. b.-elnökkel, egy Zádor nevezetű, kövér és rámenős kétgyermekes családapával; Zselényi nem csinált cirkuszt, kilépett a gyárból, otthagyta a feleségét is, albérletbe költözött, s attól kezdve különböző maszekoknál vállalt munkát, és háromszor annyit keresett, mint azelőtt. Makrát barátságosan fogadta, s valóban nem azt kérdezte: „mi történt?”, hanem, hogy „mit segíthetek?”, megosztotta vele az albérletét, kölcsönadott egy ezrest, s mivel Makra nem tudott mindjárt elhelyezkedni (az önkényes kilépés miatt, amit a Hermesnél szigorúan beírtak a munkakönyvébe, hiába dolgozott egy helyben inaskora óta), rábeszélte, hogy vállaljon munkát maszekoknál, úgy, ahogy ő.

Zselényinek volt egy névleges munkahelye (ötszáz forintot fizetett érte havonta), Makra azonban nem talált ilyet, így a munkakönyvét sem tudta leadni, de megközelítőleg a kétszeresét kereste annak, amit állami vállalatnál kereshetett volna, s ha a törvényen kívüli helyzete nyugtalanította is, örült a pénznek, hálás volt a Kadétnak, és aggodalmait (mi lesz, ha megbetegszik, vagy ha elkapja véletlenül egy razzia, ami abban az időben nem volt csekélység, mert közveszélyes munkakerülés címén könnyen internálták azt, aki nem bírt igazolni állandó munkahelyet) igyekezett elfelejteni. Makra tudott dolgozni, de csak dolgozni tudott, a munka üzleti részéhez nem értett, a kalkulációban járatlan, az alkuhoz ügyetlen, sőt, maga is elismerte, mulya volt, ezért az ilyen természetű ügyeket boldogan engedte át Zselényinek; két hónap is elmúlt, mire észrevette, hogy Zselényi csak tárgyal, adminisztrál, ügyintéz, lassan egyedül ő dolgozik, az osztozásnál mégis sokkal több jut a Kadétnak, mint őneki, ilyenformán több száz százalékos kamatot fizetett az ezresért; de ez nem zavarta, mert ő is megtalálta a számítását, és nem volt irigy természetű (csak azt szégyellte volna, ha baleknak nézik, ezért hangoztatta úton-útfélen, hogy a társulással ő járt jól, mert ravaszul átpasszolta a Kadétnak a munka nemszeretem részét: az ügyintézést, alkut, adminisztrációt; Zselényi többletkeresete tehát jogos és tisztességes, s ő különben is hálás neki, mert önzetlenül segítette, mikor bajban volt).

Több mint egy esztendőt töltött az Ó utcai albérletben Zselényinél, és mert – ha el is jött hazulról, és nem is nézett többé Szanyi Zsuzsa felé – céljait, elképzeléseit távolról sem adta fel (és mért mondott volna le róluk, mikor józan, tisztességes célok voltak: asszonyt, otthont, gyereket akart, mint más normális férfi), először anyagilag akart talpra állni, s ez Makra szemében azt jelentette, hogy összegyűjt némi pénzt, amiből valamiféle lakást szerezhet. Makra nem volt szép fiú (ő egyenesen rondának tartotta magát), de vonzó és feltűnő jelenség lévén, buktak rá a nők, és még a kifejezetten pénzért szeretkező lányok is tüzes ujjakkal túrtak a hajába, és elernyedtek a karja közt; nőt szerezni tehát sose volt számára megoldhatatlan feladat, ezért mindenekelőtt a házasság anyagi feltételeit akarta megteremteni, miután az isten markából (a Szanyi Zsuzsa hozományából) végzetes ballépése folytán kiesett, és meg volt győződve róla, hogy a nő, akit majd a lakásába befogad, másodlagos jelentőségű, és mint a Szanyi lány esetében, kerül majd, ha eljön az ideje. Ám életének az a szakasza, amit rendesen legénykedésnek mondanak, befejeződött húsvét éjjelén, mert úgy tartotta, hogy ha az embernek huszonhat éves fejjel a puszta fenekénél nincsen még egyebe, gondtalan, könnyű kalandokra, futó szeretkezésekre nem fecsérelheti a pénzét s az idejét. Nőre tehát nem is nézett ezekben a hónapokban, s ez napi tíz-tizenkét órai kemény munka és négy-öt fröccs után (amit új társaságában nem kerülhetett el) nem is volt nagy megtartóztatás; holtfáradtan zuhant az ágyba esténként, s a vekker zörgéséig úgy aludt, mint akit fejbe vertek. Terveit két nem várt tényező hiúsította meg: előbb egy betegség és fél évre rá egy nő.

A „Zselényi and Co.” (ahogy a Kadét együttműködésüket nevezte) a nyár végén szűnt meg Makra mellhártyagyulladása miatt, és mire Makra felépült, ott tartott, ahol áprilisban, a húsvétot követő második hétfőn; a papírbőröndben, a kimustrált kenyérzsákban s a spárgaszatyorban levő holmiján kívül nem volt egyebe, s kezdhetett elölről mindent, mert a hatezer forintját, amit húsvét óta összespórolt, elvitte a kórház, az orvos, a két hónapos betegség, hisz betegbiztosítása nem volt, mert nem volt bejelentett munkahelye sem. Makra főképp azt bánta, hogy bár sejtette előre, a józan eszére mégsem hallgatott, mert megszédítette a pénz, a három és fél ezer forinton felüli havi átlag, amit Zselényi mellett megkeresett. Az első leckét hamar megkapta pedig, mindjárt a közös munka kezdetén; ponyvatartó bógnit hajlítottak egy AFI típusú teherautóhoz, olyat, amit valamelyik Csepel három és fél tonnásról loptak le; szűk és sötét helyen szerencsétlenkedtek a pisztollyal, egy Borbíró utcai maszeknál, és Makra a nagy igyekezetben ott markolta meg az U vasat, ahol néhány másodperccel előbb még vörös izzásban volt. Felordított, és eldobta a bógnit, Zselényi káromkodott, és a maszek (egy motorszerelő, akitől a Kadét albérletben vállalta fel a lakatosmunkát) odajött, megszemlélte Makra tenyerét, melyről a forró vas jó darabon lehúzta a bőrt. – Semmi az egész – mondta. Makra ránézett, és nem válaszolt. – A magyar iparos – folytatta a maszek, látszólag Zselényinek címezve az oktatást –, a magyar iparos, ha a hasát fölmetszik, fél kézzel összemarkolja a kilógó belét, a másik kezével tovább dolgozik. – A nyilatkozathoz kurtán, keményen nevetett, és sarkon fordult. Makra rezzenetlen arccal hallgatta, olajos rongyot tekert a tenyerére, és nem hagyta abba a munkát egy percre sem. Később aztán ugyanitt történt, hogy némi pálinka és háromszáz forint borravaló (mint a maszek kifejezte: éjszakai pótlék) ellenében vállalta, hogy éjjel a csillaghangárban kicsit helyrepofoz egy kivénhedt Rába vezetőfülkét, amiért reggel jött volna a kuncsaft. Este tíz körül kivételesen hideg északi szél támadt, éjfél után meghozta az esőt is; Makra csak egy szál ingben volt, de a munkát befejezte, mert hajtotta az adott szava s a háromszáz forint. Harmadnapra negyvenfokos lázzal ágynak esett, ötödnap Zselényi – Makra minden tiltakozása ellenére – kihívta az orvost.

Így került ősszel (ismét fillér nélkül, kopaszon) az állami autójavítóhoz, és nem is keseredett el túlzottan, amiért a négyezer forintos keresete kétezer forintra apadt; bízott abban, hogy viszi ő itt is valamire, amit ő szívósan akar, az sikerülni fog (az eltelt hónapokból csak egy homályos nosztalgia maradt benne; egy álom; ha egyszer ő a maga nevére kiválthatná az ipart…), különben nem érezte jól magát Zselényiék társaságában, bosszantotta az önteltségük, nem szerette, hogy hangoskodnak, ingerelte az állandó, látványos és értelmetlen költekezés; mert ittak, szórták a dohányt, csak azért, hogy mindig érezzék, hogy milyen szerencsés, ügyes és dörzsölt fickók is ők (meg el kellett felejteni, hogy fél lábbal a sitten vannak, s hogy elég egy gikszer, és bedöglik a bolt); Makra csöndes utálkodással ült köztük ilyenkor a vendéglőben, sajnálta a pénzét, és egyáltalán nem lelkesedett, amiért az emberek többségéhez képest kiváltságos helyzetben van, sőt inkább zavarta, hogy a nagyobb közösségen ismét kívül rekedt, azoknak a közösségén, akiket a normás nyúz, és akiket évről évre a békekölcsönnel zsebelnek ki, akik a pocsék üzemi kosztot eszik, akik együtt gebeszkednek reggel-este a túlzsúfolt villamoson, akik közé tartozni jó volt, mert sokan voltak, és együtt szidhatták a világot, mert úgy érezték, hogy nem ők adósak a világnak, a világ adós őnekik (de még valami homályos lelkifurdalást is érzett, mintha elárulta volna egykori társait azzal, hogy neki kivételesen jobban megy a sora). És Makra, mikor otthagyta az eddigi életét jóformán egy kötéldobásnyira a biztos rév előtt – a szülői házat, Szanyi Zsuzsát hozományostul, házhelyestül, jó munkáját a Hermesnél, ahol már kilátásban volt a csoportvezetői kinevezés –, éppen a kirekesztettségtől menekült, mert ő nem akart se különb, se hitványabb lenni, mint a többiek (hiszen, ami húsvétkor történt – tudta azt Makra jól –, kivételes erénynek éppúgy kijátszhatta volna, ahogy némelyek aljasságnak próbálták tekinteni), ezért értette meg Valit is, mert azt is, a lányt, a kívülmaradás félelme és dühe hajtotta bele egy csomó dologba az élete folyamán, többek közt, mint elmondta egyszer, a mozgalomba is, ugyanaz tehát, ami például Makrát éppen távol tartotta tőle, mert Vali körül a politikus hajlamúak voltak többségben, míg az ő társasága olyanokból állt, akik kerültek mindent, ami hatalommal, politikával valahogy is összefügg.

Úrilány volt, mondta, orvos szülők gyereke; kertes villában laktak, ahol a háziúr a lakókkal pertu barátságban volt, de az ostrom alatt szétbombázták a házat, ők a maradék bútorral beköltöztek az Izabella utcába, s itt Vali nem találta a helyét, mert az utcában a legrokonszenvesebb lakók, az iskolában a legklasszabb lányok az országra hirtelen rászakadt lehetőség és felelősség lázában súgtak-búgtak, ügyködtek, szerveztek és szervezkedtek, és ebből ő végzetesen kimaradt; kimaradt, mert ideje sem volt (különórákra: angolra, franciára, zongorára járt, otthon naphosszat gyakorolt), mert jó ruhákat hordott, mert libamájas kenyeret vitt tízóraira, mert különben is lerítt róla, hogy nem közéjük való, s akkor fellázadt, és nem vett fel tisztességes ruhát, és a libamájas kenyeret kukoricaprószára cserélte a padtársával, s azt állította, hogy neki a keserű, fújtós málé jobban ízlik, mint a libamáj… – Aztán a fiúgimnázium kivonult az utcára – mesélte Makrának –, és tüntettek, és mi, lányok lerohantunk, és beálltunk a fiúk közé, és együtt ordítottunk, hogy „nem ta - nulunk - néme - tül!”, és azt, hogy „reak - ciós - Tele - ki - a kor - mányból - gyere - ki!”, és én azt se tudtam, ki az a Teleki, de boldog voltam, hogy együtt ordítok a többivel, és nem néznek ki maguk közül (persze, mert a nagy kavarodásban észre sem vettek), és végre nem vagyok úrilány; gyűlöltem az apámat, mert ő is azt mondta, hogy én nem vagyok „ezek” közé való, mert úgyis rá van írva a pofámra, hogy úrigyerek vagyok, és meg tudtam volna gyilkolni, ha ennek az árán kibújhattam volna a bőrömből, és nem lettem volna többé Szombathy Valéria té-há-ipszilon… Kirándultunk a MADISZ-szal (úgy szöktem meg, nem engedtek a szüleim), és én voltam az első, aki megvette a diákszövetségi egyenruhát, és ezt is szégyellnem kellett, mert nekem volt rá pénzem, a többieknek nem, szemembe is mondták, és én vezekeltem, mint egy középkori szerzetes nővér, hangosan gyaláztam magam, a családom, a fajtám, és fel voltam háborodva, ha valaki azt merte mondani, hogy az orvos nem burzsuj, mert nincs tőkéje, és nem kizsákmányoló, mert az apám úgy élt a világban, a kórházi dolgozók, a betegei, a lakó- és minden egyéb közönséges embertársa között, mint a fehér hódító a gyarmatokon, számára a diplomán alul csak „ezek” voltak: bennszülöttek, négerek, lelkében nagyobb burzsuj volt, mint egy igazi fegyvergyáros nagykapitalista, és én nem tűrtem, hogy felmentsék, és vele engem is felmentsenek, én akartam megváltani magam, harccal, vezekléssel, szolgálattal, hős szerettem volna lenni, mártír… Jaj, a kirándulások!… Énekeltünk, képzeld, mit éreztem; hányszor néztem őket, míg zongorára vagy angolra szaladtam, és ők énekeltek az utcán, meg zakatoltak a Hősök terén… most végre velük lehettem én is, és együtt énekeltem velük, és kinn a hegyen, mikor tábort vertünk, ellógtam a fiúkkal „virágot szedni”, szóval csókolózni (így mondták, és olyan jó volt, hogy mindenki tudta, hogy ez mit jelent, és hogy mindenki természetesnek, sőt helyesnek tartja, és hogy minden szabad volt, ami az embernek jó és természetes), és hazafelé azt énekeltük, hogy „állj közibénk, elvtárs, rád a párod csókja vár, állj közibénk, elvtárs, otthon ülni kár”…

– Érdekes – szólt közbe Makra –, én meg mindig középtermetű, kerek fejű, szőke és kék szemű akartam lenni.

Vali rábámult. – Miért? – A díványon ült, úgy, hogy a keze ügyében legyen a nagy világvevő rádió (a legjobb Philips volt, öthavi keresetéért vette kéz alatt), mert csak úgy bírt létezni, ha állandóan szólt a muzsika; a térdén rajztömb, skicceket csinált Makráról, és az öblös gyümölcstál, ami hamutartóként szolgált, lila végű csikkekkel volt tele, mert lila rúzst használt, és vastagon kente a száját az akkori divat szerint. – Miért? – kérdezte, elnyomta a csikket a gyümölcstálban, és rögtön egy másik Munkásra gyújtott –, nem tudod, milyen klassz vagy? Olyan vagy, mint egy mexikói banderios! – Makra föltápászkodott a sámliról, amin eddig kuporgott, nem fontos, mondta, és kinézett az ablakon.

– Gyere, ülj vissza – mondta a lány –, ott nem látlak. Mért akartál te szőke lenni? – Hülyeség, legyintett Makra, folytasd csak. – Vali vállat vont, és örült, hogy tovább foglalkozhat a maga gondolataival; iskolai kultúrtitkár lett, mesélte, és megnézték az Ifjú Gárdát együtt, a nagybudapesti ifi kultúrosok; az ő Kassákon és József Attilán, Karinthyn és Prévert-en és (ma már szégyelli, de így volt, hát bevallja) Upton Sinclairen nevelt ízlésének teljesen idegen volt, nem tetszett, teátrálisnak, bombasztikusnak, sőt egyszerűen hazugnak hatott, nem hitte el; de a többiek elhitték, és lelkesedtek, és ő is együtt akart lelkesedni velük, egyebet sem akart, csak együtt lelkesedni, mindenáron, hát lelkesedett (és az ellenérzését burzsoá-dekadens csökevénynek tartotta, amit ki fog magából irtani), és lassan úgy érezte, szebbet nem is látott még; és mikor Zimmer Lajos, a kerületi ifititkár (egy huszonöt év körüli srác, volt angyalföldi kőművessegéd) megbízta, hogy az iskolája kultúrbrigádjával csináljon műsort április 4-re, amit majd kivisznek az üzemekbe is, majd elájult a boldogságtól, hogy végre feladatot kapott, igazi feladatot, és szerelmes lett Zimmerbe, és később egy éjszakán át (valami műsor után a MINSZ-központban, már elfelejtette, hogy milyen ünnep alkalmával) tizenegytől reggel hatig fülbegyónt neki, elsírta az élete tragédiáját, hogy polgárok a szülei, hogy nem vették föl a népi kollégiumba sem, és csak ezért lakik még velük, de ő tudja, hogy az ősök vétkét nem lehet egyik napról a másikra jóvátenni, és közben beszámolt az iskoláról, a tanárokról, a diákszövetség vezetőségéről, és csak később tudta meg, hogy ez a beszámoló vágta el egy csomó társa útját, olyanokét, akiket szeretett, sőt tisztelt, és magánál különbnek tartott, akiknek a viselt dolgait őszintén, kételyeire választ, nyugtatást remélve mondta el Zimmernek azon az éjszakán… Mindig attól félt, hogy kívül reked, mindenre képes lett volna, hogy ott lehessen ő is a seregben a lobogó alatt… Elnevette magát. – Aztán találkoztam a Zimmer Lajossal két év múlva, leültünk a lépcsőre a Duna-parton, és megfordult a szitu, ő gyónt nekem, mert közben valamiért lebukott, és visszament kőművesnek, és ahogy leesett a futószalagról, egyszerre feleszmélt, hogy még sincs rendjén valami. Nyafogott, hogy nem hisz már, mert kinek jó ez a rendszer, ha a munkásnak se kell, ha a munkások elégedetlenek, és igazuk van, mert hétről hétre kevesebbet keresnek, mert agyonhajszolják és kizsákmányolják őket, mert a polgárok érvényesülnek mindenütt… Akkor én védtem meg a szocializmust a Zimmer ellen, elmondtam, amit ilyenkor szokás; tudod, mit felelt rá? Azt, hogy nekem könnyű, nekem nem fáj a melós nyomora… nem tudta, hogy eljöttem hazulról, hogy kelmefestő vagyok, hogy normába dolgozom, és abból élek, amit keresek… na, szóval leburzsujkurvázott a drágám, a Zimmer elvtárs… aztán le akart fektetni.