Holttest
a könyvtárszobában

részlet

Translation entitled „Holttest a könyvtárszobában”
© 1969, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie: The Body in the Library
© 1942, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie®, Marple® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Pálócz Éva

Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © Pálócz Éva, 1969, 2021
Magyar kiadás © Helikon Kiadó,
Budapest, 2021, 2024
Minden jog fenntartva

ISBN 978 963 620 451 8

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Szerkesztette Kárpáti Gábor Csaba
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
Tördelte Kaposvári Franciska

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

1

Mrs. Bantry álmodott. Borsóvirágai éppen első díjat nyertek a virágkiállításon. A reverendába és karingbe öltözött plébános a templomban osztotta ki a díjakat, míg a felesége fürdőruhára vetkőzve sétafikálta körül, de az álmok áldott szokása szerint ez nem váltotta ki az egyházközség rosszallását úgy, ahogyan a való életben nyilván történt volna. Mrs. Bantry nagyon élvezte az álmát. Általában szerette a hajnali álmokat, amelyeknek a kora reggeli tea érkezése vetett véget. Valahol a tudata mélyén észlelte a háztartás reggeli neszeit. A függönygyűrűk csörrenését, amint a szobalány széthúzza őket, a második szobalány szemétlapátjának és partvisának surrogását kinn a folyosón. A távolból élesen csikordult a bejárati ajtó retesze.

Új nap kezdődik. Közben sürgősen annyi gyönyörűséget kell még merítenie a virágkiállításból, amennyit csak lehet, mert álomjellege már kezdett nyilvánvalóvá válni.

Alulról felhallatszott a zaj, amint a szalon nagy faredőnyeit felhúzták. Hallotta – és mégsem hallotta. Még egy félóráig folytatódnak a szokásos házi neszek, tapintatosan, elfojtottan. Nem zavaróak, hisz annyira megszokottak. Csúcspontjukat majd gyors, fegyelmezett, a folyosón végighaladó léptek zajával, egy ruha zizzenésével, a teáskészlet finom csörrenésével érik el, amint az ajtó túloldalán leteszik a tálcát az asztalra. Azután halk kopogás, és Mary belép, hogy félrehúzza a függönyöket.

Mrs. Bantry összeráncolta a homlokát. Álmán valami zavaró hatolt át, valami, ami időben sem illett bele. Léptek a folyosón: túl sietős és túl korán koppanó lépések. Az asszony ösztönösen fülelt, csörren-e a teáskészlet – de nem csörrent. Kopogtak az ajtón. Mrs. Bantry álma mélyéről szinte automatikusan mondta: – Szabad. – Az ajtó kinyílt, mindjárt megzörrennek a függönykarikák, amikor széthúzzák a sötétítőket.

De a függönykarikák nem csörrentek meg. A homályos, zöld fény mélyéből Mary elfulladt, hisztérikus hangon szólalt meg:

– Asszonyom! Asszonyom, egy hulla van a könyvtárszobában! – Hisztérikus zokogásban tört ki, és kirohant a szobából.

Mrs. Bantry felült az ágyban. Vagy az álom vett nagyon furcsa fordulatot, vagy… vagy Mary tényleg berohant a szobába, és… hihetetlenül fantasztikus… azt mondta, hogy egy hulla van a könyvtárszobában.

– Lehetetlen – mondta Mrs. Bantry önmagának. – Biztosan álmodtam. – De miközben kimondta, egyre határozottabban érezte, hogy nem álmodott, hogy Mary, az ő kimért, fegyelmezett Maryje valóban kimondta ezeket a fantasztikus szavakat.

Mrs. Bantry egy pillanatig elgondolkodott, azután sürgetően oldalba bökte mellette alvó házastársát.

– Arthur! Arthur, ébredj fel!

Bantry ezredes morgott, dünnyögött, és a másik oldalára fordult.

– Arthur! Ébredj fel! Hallottad Maryt?

– Valószínűleg – motyogta Bantry ezredes. – Teljesen egyetértek veled, Dolly – és azon nyomban tovább aludt.

Az asszony megrázta.

– Ide figyelj! Mary bejött, és azt mondta, hogy egy hulla van a könyvtárszobában.

– Egy micsoda?

– Egy hulla a könyvtárban.

– Ki mondta?

– Mary.

Bantry ezredes igyekezett magát felrázni a félálomból, és felkészülni arra, hogy szembenézzen a helyzettel.

– Ostobaság, öreglány! Álmodtál – mondta.

– Nem, nem álmodtam. Először én is azt hittem. De nem álmodtam. Igazán bejött, és azt mondta.

– Mary bejött, és azt mondta, hogy egy hulla van a könyvtárszobában?

– Igen.

– De hiszen ez lehetetlen – mondta Bantry ezredes.

– Nem… azt hiszem, tényleg nem lehet – mondta Mrs. Bantry bizonytalanul. Azután új támadásba lendülve folytatta: – De akkor miért mondta Mary, hogy ott van?

– Nem mondhatta.

– De mondta.

– Biztosan képzelődtél.

– Nem képzelődtem.

Bantry ezredes most már végképp felébredt, készen arra, hogy érdemben foglalkozzon a helyzettel. Barátságosan folytatta:

– Álmodtál, Dolly. Az a detektívregény, A törött gyufaszál mint áruló nyom az oka, amit olvastál. Lord Edgbaston a könyvtárszobájában, a kandalló előtti szőnyegen egy gyönyörű szőke nő hullájára bukkan. A regényekben mindig a könyvtárszobában akadnak rá a hullákra. A való életben sohasem hallottam ilyesmit.

– Talán most majd hallasz – mondta az asszony. – Most mindenesetre kelj fel, Arthur, és nézz utána!

– De igazán, Dolly, biztosan álom volt. Ébredéskor az álmok gyakran csodálatosan valódinak hatnak. Az ember meg van győződve arról, hogy a dolgok valóban megtörténtek.

– Én teljesen más dologról álmodtam… virágkiállításról és a plébános feleségéről fürdőruhában… valami ilyesmiről. – Mrs. Bantry kiugrott az ágyból, és félrehúzta a függönyt. Szép, őszi nap fénye árasztotta el a szobát. – Ezt nem álmodtam – mondta az asszony határozottan. – Arthur, azonnal kelj fel, menj le a földszintre, és nézz utána a dolognak!

– Azt akarod, hogy lemenjek a földszintre, és megkérdezzem, van-e hulla a könyvtárszobában? Bolondnak fognak tartani.

– Semmit sem kell kérdezned – mondta Mrs. Bantry. – Ha van ott hulla, mert persze az is lehetséges, hogy Mary megőrült, és azt hiszi, hogy lát valamit, ami nincsen ott, hát akkor valaki úgyis rögtön szól neked. Egy szót sem kell kiejtened.

Bantry ezredes dörmögve belebújt a köntösébe, és kiment a szobából. Végigment a folyosón, azután le a lépcsőn. A cselédek kis csoportba verődve álltak a lépcső alján. Néhányan zokogtak. A komornyik fontossága teljes tudatában lépett elő:

– Örülök, hogy lejött, uram. Utasítást adtam, hogy semmit se tegyenek, míg ön le nem jön. Hozzájárul ahhoz, uram, hogy felhívjam a rendőrséget?

– Miért akarja felhívni?

A komornyik a válla felett szemrehányó pillantást vetett arra a magas, fiatal nőre, aki a szakácsnő vállára borulva, hisztérikusan zokogott.

– Úgy értesültem, uram, hogy Mary már tájékoztatta önöket. Azt mondja, hogy megtette.

Mary felcsuklott.

– Olyan izgatott voltam, hogy nem is tudom, mit mondtam. Annyira a hatása alatt voltam, reszketett a lábam, felkavarodott a gyomrom! Ilyenre bukkanni! Ó, jaj!

Újra Mrs. Eccles vállára borult, aki így vigasztalta:

– Na, nyugodj meg, drágám.

– Mary természetesen kissé izgatott, uram, mert ő volt az, aki a hátborzongató felfedezést tette – magyarázta a komornyik. – Szokás szerint bement a könyvtárszobába, hogy széthúzza a függönyöket, és… és csaknem átbotlott a hullán.

– Azt akarja nekem mondani – kérdezte Bantry ezredes –, hogy egy holttest van a könyvtárszobában? Az én könyvtárszobámban?

A komornyik köhintett.

– Talán a leghelyesebb, ha ön is megnézi, uram.

– Halló… Gossington Hall-i rendőrőrs. Igen. Ki beszél? – Palk őrmester egyik kezével a zubbonyát gombolta be, a másikban a telefonkagylót szorongatta. – Igen, igen, Gossington Hall. Tessék?… Jó reggelt, uram. – Palk őrmester hangja némi változáson ment keresztül. Már nem volt annyira hivatalosan türelmetlen, mert felismerte a rendőrsport nagylelkű támogatóját, a kerület elöljáróját. – Parancsol, uram? Mivel szolgálhatok?… Elnézést, uram, nem értettem egész jól… Hullát mondott, uram?… Tessék?… Igen, ahogy óhajtja, uram… Helyes, uram… Azt mondja, hogy az ön számára ismeretlen fiatal nő?… Értem, uram… Igen, csak bízza rám.

Palk őrmester letette a telefonkagylót, elfüttyentette magát, és hozzálátott, hogy feltárcsázza felettesét. Mrs. Palk bekukkantott a konyhából, ahonnan sült szalonna ínycsiklandozó illata áradt.

– Mi az?

– A legfurcsább dolog, amit valaha is hallottam – felelte a férje. – Egy fiatal nő hullájára találtak az udvarházban, az ezredes könyvtárszobájában.

– Meggyilkolták?

– Az ezredes azt mondja, hogy megfojtották.

– Ki az?

– Az ezredes azt mondja, hogy soha életében nem látta.

– Akkor mit keresett a könyvtárszobában?

Palk őrmester szemrehányó pillantással fojtotta hitvesébe a szót, és hivatalos hangon szólt bele a telefonba:

– Slack felügyelő úr? Itt Palk őrmester beszél. Éppen most jelentették, hogy ma reggel hét óra tizenöt perckor egy fiatal nő hullájára találtak…

Miss Marple épp öltözködött, amikor csengett a telefon. A hang kissé meghökkentette. Ebben az órában nem szokott csengeni a telefonja. A szemérmes vénkisasszony élete olyan rendezett volt, hogy váratlan telefonhívások azonnal élénk találgatásra adtak okot.

– Egek! – mondta Miss Marple, és megrökönyödve vizsgálgatta a kitartóan csöngő készüléket. – Hát ez ki a csoda lehet?

A faluban kilenc és fél tíz között illett az embernek a szomszédait egy kis baráti trécselésre felhívnia. Mindig ilyenkor beszélték meg a napi terveket, meghívásokat. Mindenki tudta, hogy ha valami fennakadás van a húsellátással, a mészáros pontosan kilenc óra előtt telefonál. Néha napközben is adódhattak váratlan hívások, de határozottan tapintatlanságnak tartották, ha például valaki este fél tíz után telefonált.

Igaz, hogy Miss Marple unokaöccse, aki író, és ennélfogva kiszámíthatatlan, néha a legszokatlanabb időpontokban telefonált. Egyszer még tíz perccel éjfél előtt is! De a korán kelés semmi esetre sem tartozott Raymond West különcségei közé. Sem ő, sem bárki más Miss Marple ismerősei közül nem telefonálna reggel nyolc előtt. Sőt ha pontosak akarunk lenni, még csak háromnegyed nyolc. Még sürgönynek is túl korai időpont, mert a postahivatal csak nyolc órakor nyit. Biztosan – döntötte el Miss Marple – téves kapcsolás. Miután ezt eldöntötte, odalépett a türelmetlen készülékhez, és azzal fojtotta el a lármázását, hogy felemelte a hallgatót.

– Tessék – mondta.

– Te vagy az, Jane?

Miss Marple meglepődött.

– Igen, itt Jane beszél. Nagyon korán keltél ma, Dolly.

Mrs. Bantry hangja izgatottan, kapkodva csengett.

– Borzalmas dolog történt.

– Ó, drágám!

– Éppen most találtunk egy hullát a könyvtárszobában.

Miss Marple egy pillanatig azt hitte, hogy a barátnője megbolondult.

– Mit találtatok?

– Tudom. Ugye, hihetetlen? Úgy értem, én mindig azt hittem, hogy ilyesmi csak könyvekben történik. Ma reggel órákig kellett Arthurral vitatkoznom, míg hajlandó volt lemenni a földszintre, hogy utánanézzen a dolognak.

Miss Marple megpróbálta összeszedni magát. Izgatottan kérdezte:

– Kinek a hullája?

– Egy szőke nőé.

– Micsoda?

– Egy szőke nő. Egy szépséges szőke, mint a detektívregényekben. Egyikünk sem látta soha az életben. És most ott fekszik a könyvtárszobában holtan. Ezért kell azonnal idejönnöd.

– Azt akarod, hogy odamenjek?

– Igen. Elküldöm érted a kocsit.

Miss Marple bizonytalanul mondta:

– Természetesen, drágám, ha azt hiszed, hogy valamiben segítségedre lehetek…

– Én nem segítséget kérek. De te annyira értesz a hullákhoz…

– Igazán túlzás. Az én szerény kis sikereim többnyire elméletiek.

– De te remekül értesz a gyilkosságokhoz. Tudod, ezt a nőt meggyilkolták. Megfojtották. És úgy érzem, hogy ha már nem lehet elkerülni, hogy egy gyilkosság éppen az ember házában történjen, akkor legalább valami kis szórakozást is nyújtson. Érted, ugye, hogy mire gondolok? Ezért akarom, hogy idegyere, és segíts kideríteni, hogy ki tette, kibogozni a rejtélyt és ezt az egészet… Igazán izgalmas, ugye?

– Természetesen, drágám, ha tudok segíteni…

– Remek! Arthur olyan nehézkes. Úgy tűnik, az a véleménye, hogy egyáltalán nem kellene ezt szórakoztatónak találnom. Persze tudom, hogy nagyon szomorú meg minden, de hát én nem ismerem a lányt. És majd ha te is látod, megérted, miért mondom, hogy annyira valószerűtlennek látszik.

Miss Marple kissé izgatottan szállt ki Bantryék autójából, amikor a sofőr kinyitotta előtte az ajtót. A bejárat előtt Bantry ezredesbe ütközött. A férfi meglepettnek látszott.

– Miss Marple?… Hm… nagyon örülök, hogy látom.

– A felesége telefonált – magyarázkodott Miss Marple.

– Remek, remek. Kell hogy legyen valaki mellette. Különben összeroppan. Pillanatnyilag jó képet vág a dologhoz, de hiszen tudja, hogy van ez…

Ebben a pillanatban megjelent Mrs. Bantry is, és rászólt a férjére:

– Menj be, és edd meg a reggelidet, Arthur! Kihűl a sült szalonnád.

– Azt hittem, hogy a felügyelő érkezett meg – mondta az ezredes.

– Hamarosan ide fog érni – válaszolta az asszony. – Azért fontos, hogy előbb megreggelizz. Szükséged van rá.

– Neked is. Gyere, és egyél te is valamit, Dolly!

– Rögtön jövök – mondta Mrs. Bantry. – Menj csak, Arthur! – Úgy terelte vissza az urát a házba, mint a gazdasszony a makacskodó kotlóst. – Na most! – fordult azután a barátnőjéhez diadalmas hangsúllyal. – Gyere!

Előresietett a hosszú folyosón a ház keleti szárnyába. A könyvtárszoba ajtaja előtt Palk őrmester őrködött. Hivatalos tekintélyének teljes súlyával fogadta a ház úrnőjét.

– Sajnálom, asszonyom, senkinek sem szabad bemennie. Ez a felügyelő úr utasítása.

– Szamárság, Palk – mondta Mrs. Bantry. – Maga igazán ismeri Miss Marple-t. – Palk őrmester elismerte, hogy ismeri Miss Marple-t. – Nagyon fontos, hogy lássa a hullát – mondta Mrs. Bantry. – Ne butáskodjon, Palk! Végeredményben ez az én könyvtárszobám, nem?

Palk őrmester engedett. Egész életében megszokta, hogy engedjen a nemes uraságoknak. A felügyelőnek – gondolta – sohasem kell megtudnia.

– Semmihez sem szabad hozzányúlni – figyelmeztette a hölgyeket.

– Persze hogy nem – mondta Mrs. Bantry türelmetlenül. – Tudjuk. Ha akar, bejöhet, és ellenőrizheti. – Palk őrmester élt az engedéllyel. Amúgy is szándékában állt. Mrs. Bantry diadalmasan vezette át barátnőjét a könyvtárszobán a nagy, ódivatú kandallóhoz. A helyzet drámaiságát hangsúlyozva jelentette ki:

– Ott van!

Miss Marple azonnal megértette, mire gondolt a barátnője akkor, amikor azt mondta, hogy a halott lány nem hat valóságosnak. A könyvtárszoba jellemző volt tulajdonosaira. Nagy volt, kopott és rendetlen. Hatalmas, kiült fotelek álltak benne, a terjedelmes asztalon pipák, könyvek és gazdasági folyóiratok hevertek. A falakon volt egy-két jó régi, családi portré, néhány rossz viktoriánus vízfestmény és néhány mulatságosnak szánt vadászjelenet. A sarokban hatalmas virágváza. A szoba tompán lágy tónusával valahogyan nagyon természetesnek tűnt, látszott, hogy régóta és sokat használták, hogy megvannak a maga hagyományai.

A kandalló előtti öreg medvebőrön valami oda nem illő terpeszkedett melodramatikusan. Egy lány rikító alakja. Egy lányé, akinek természetellenesen szőke haja rakoncátlan hullámokban és gyűrűkben keretezte az arcát. Vékony alakját hátul mélyen kivágott, csillogó, fehér szatén estélyi ruha fedte, arca erősen kikészítve, a púder groteszken ütött el kék, duzzadt bőrétől, a szempillafesték vastagon ült az eltorzult arcon, a vöröslő ajak sebnek hatott. A körme vérvörösre volt lakkozva, akárcsak a lábán, a filléres ezüst szandálban. Olcsó, vásári, rikító alak volt, harsányan elütött Bantry ezredes könyvtárszobájának megbízható, régimódi kényelmétől. Mrs. Bantry halkan megszólalt:

– Érted, hogy mit akarok mondani? Annyira valószerűtlen.

A mellette álló öreg hölgy biccentett. Hosszan, elgondolkodva nézett a mozdulatlan testre. Végül gyengéd hangon így szólt:

– Nagyon fiatal ez a lány.

– Igen, igen, én is azt gondolom. – Mrs. Bantry szinte meglepettnek látszott, mint aki nagy felfedezést tett.

Kinn, a kert kavicsán autó fékezett csikorogva.

– Ez biztosan a felügyelő úr – mondta Palk őrmester sürgetően.

Az őrmester meggyőződéssel hitt abban, hogy úriemberek nem hagyják az embert cserben. És valóban, Mrs. Bantry azonnal az ajtó felé indult. Miss Marple követte.

– Minden rendben, Palk – szólt távozóban Mrs. Bantry.

Palk őrmester mérhetetlenül megkönnyebbült.

Bantry ezredes sürgősen leöblítette a pirítós és a dzsem utolsó falatját egy korty kávéval, kisietett a hallba, és megkönnyebbülten látta, hogy a kocsiból Melchett ezredes, a grófság főkapitánya száll ki Slack felügyelő kíséretében. Melchett az ezredes barátja volt, Slackkel nem rokonszenvezett különösebben. Energikus embernek tartotta, aki állandó nyüzsgését azzal tetézi, hogy egyáltalán nem veszi figyelembe azok érzéseit, akiket nem tart fontos személyiségnek.

– Jó reggelt, Bantry – mondta a rendőrkapitány. – Gondoltam, jobb, ha magam jövök. Különös dolognak látszik ez!

– Hát, hát ez – Bantry ezredes küszködött, hogy megtalálja a helyes kifejezést – hihetetlen, fantasztikus!

– Fogalmad sincs róla, hogy ki ez a nő?

– Halvány sejtelmem sincs. Soha életemben nem láttam.

– Esetleg a komornyik tud valamit? – kérdezte Slack felügyelő.

– Lorrimer éppen úgy meg van döbbenve, mint én.

– Ó – mondta Slack felügyelő –, igazán?

– Ott a reggeli az ebédlőben, Melchett, ha ennétek valamit – mondta az ezredes.

– Nem, köszönöm, inkább lássunk munkához. Haydock minden pillanatban befuthat… No, már itt is van.

Újabb kocsi érkezett. A jól megtermett, széles vállú rendőrorvos, doktor Haydock szállt ki belőle. Egy másik kocsiból két civil ruhás rendőr kászálódott ki, egyikük kezében fényképezőgép.

– Minden kész? – kérdezte a rendőrkapitány. – Helyes, akkor gyerünk! Slack azt mondja, hogy a könyvtárszobában van.

Bantry ezredes felnyögött.

– Hihetetlen! Tudod, amikor ma reggel a feleségem egyre erősködött, hogy a szobalány azzal jött be, hogy egy hulla van a könyvtárszobában, egyszerűen nem akartam elhinni.

– Persze hogy nem. Ezt teljesen meg tudom érteni. Remélem, a feleségedet nem izgatta fel túlságosan ez az ügy.

– Csodálatosan viselkedett. Igazán remekül. Az idős Miss Marple eljött hozzá a faluból… hiszen tudod.

– Miss Marple? – A főkapitány megmerevedett. – Miért küldött érte a feleséged?

– Mert egy asszonynak egy másik asszonyra van ilyenkor szüksége, nem gondolod?

Melchett ezredes így kuncogott:

– Ha engem kérdezel, a feleséged egy kis amatőr detektívesdivel akar kísérletezni. Miss Marple úgyszólván a helyi detektív. Egyszer alaposan lefőzött bennünket, igaz, Slack?

– Az egészen más eset volt – mondta Slack felügyelő.

– Mennyiben?

– Mert az helyi ügy volt, uram. Az öreg hölgy mindent tud, ami a faluban történik, az már igaz. De itt partra vetett hal lesz.

Melchett kimérten felelt:

– Még maga sem tud valami sokat az ügyről, Slack.

– Várjon csak, uram. Nem fog sokáig tartani, hogy a végére járjak.

Az ebédlőben Mrs. Bantry és Miss Marple pótolták az elmulasztottakat, és megreggeliztek. Miután kiszolgálta vendégét, Mrs. Bantry sürgetően így szólt:

– Na, Jane? – Miss Marple kissé zavartan pillantott fel. – Nem emlékeztet ez a dolog valamire? – Kérdezte Mrs. Bantry reménykedve.

Miss Marple ugyanis azzal a képességével vált híressé, hogy apró-cseprő falusi eseményeket úgy tudott kapcsolatba hozni komolyabb problémákkal, hogy az utóbbiakra is fényt derített.

– Nem – mondta Miss Marple elgondolkodva –, nem mondhatnám. Legalábbis pillanatnyilag nem. Egy kicsit emlékeztetett Mrs. Chetty legfiatalabb lányára, tudod Edie-re, de azt hiszem, csak azért, mert ez a szerencsétlen lány rágta a körmét, és az első fogai egy kissé előreálltak. Csak ezért. És persze – folytatta Miss Marple a hasonlatot –, Edie is szerette azt, amit én olcsó puccnak nevezek.

– A ruhájára gondolsz?

– Igen. Mutatós, nagyon gyenge minőségű szatén.

– Értem. Egy olyan csúf kis üzletből való, ahol minden egy guinea-be kerül – mondta Mrs. Bantry, és reménykedve folytatta: – Nézzük csak. Mi történt Mrs. Chetty Edie-jével?

– Éppen most váltott állást, és azt hiszem, nagyon jól megy a sora – felelt Miss Marple.

Mrs. Bantry enyhe csalódást érzett. A falusi történet nem sok kilátással biztatott.

– Képtelen vagyok rájönni – mondta Mrs. Bantry –, hogy mit kereshetett ez a lány Arthur dolgozószobájában. Az ablakot kifeszítették. Ezt mondta Palk. Talán valami betörővel jött ide, és azután összevesztek… de ez ostobaságnak tűnik, nem?

– A lány nem éppen betöréshez volt öltözve – mondta Miss Marple elgondolkodva.

– Nem. Tánchoz vagy valami estélyféléhez. De sem itt, sem a közelben semmi ilyesmi nincsen.

– Nincsen… – ismételte Miss Marple bizonytalanul.

– Jane, te valamin töröd a fejedet – csapott le rá Mrs. Bantry.

– Hát, csak arra gondoltam…

– Mire?

– Basil Blake-re.

Mrs. Bantry azonnal közbeszólt:

– Ugyan! – és mintegy nyomatékul hozzátette: – Ismerem az anyját.

A két asszony egymásra nézett. Miss Marple sóhajtott, és megrázta a fejét.

– Megértem az érzéseidet.

– Selina Blake-nél aranyosabb asszonyt el sem lehet képzelni. A virágágyásai egyenesen mesések, egészen belezöldülök az irigységbe, ha látom őket. És csodálatos bőkezűséggel ajándékoz bujtásokat.

Miss Marple mérlegelte ezeket a Mrs. Blake védelmére felhozott mentségeket:

– Mindegy, azért mégiscsak keringett mindenféle szóbeszéd.

– Ó, tudom, tudom. És persze Arthur azonnal dühbe gurul, ha Basilnek akár csak a nevét említik. Igazán nagyon durva volt Arthurral, és azóta Arthur hallani sem akar róla. Azon a buta, nyegle módon beszél, ahogy a mai fiatalok. Vigyorog azokon, akik büszkék az iskolájukra vagy a birodalomra, vagy más hasonló dologra. És ráadásul hogyan öltözik! – folytatta Mrs. Bantry. – Általában azt mondják, hogy mindegy, mit visel az ember vidéken. Életemben nem hallottam ilyen ostobaságot! Pontosan vidéken vesz mindenki mindent észre. – Kis szünetet tartott, és bánatosan tette hozzá: – Milyen tündéri csecsemő volt! Láttam, amikor fürdették.

– Múlt vasárnap közölte az újság a chevioti gyilkos egy bájos, gyermekkori képét – mondta Miss Marple.

– Na de Jane, csak nem hiszed, hogy ő…

– Nem, drágám, igazán nem erre gondoltam. Nagyon elsietett lenne ilyen következtetéseket levonni. Csak megpróbáltam megindokolni, hogy miért volt itt az a fiatal nő. St. Mary Mead annyira nem hozzá illő hely. Azután úgy véltem, hogy az egyetlen megfelelő magyarázat: Basil Blake. Ő ad estélyeket. Vendégei jönnek Londonból a különböző stúdiókból. Emlékszel a múlt júliusra? Kiabáltak és énekeltek, kibírhatatlan ricsajt csaptak, azt hiszem, mindenki tökrészeg volt… és az a rendetlenség és a törött poharak másnap reggel, egyszerűen hihetetlen… legalábbis így mesélte nekem az öreg Mrs. Berry… és egy fiatal nő úgyszólván meztelenül aludt a fürdőkádban!

Mrs. Bantry elnézően mondta:

– Azt hiszem, filmesek voltak.

– Valószínűleg. És azután, azt te is hallottad, hogy néhány hete lehozott magával hétvégére egy fiatal nőt, egy platinaszőkét.

– Csak nem gondolod, hogy ő az!? – kiáltott fel Mrs. Bantry.

– Nem tudom! Persze, én nem láttam közelről, csak amikor ki- és beszállt a kocsiba, és egyszer a ház kertjében, amikor valami kis nadrágban és melltartóban napozott. Az arcát tulajdonképpen nem is láttam. És ezek a lányok a festett arcukkal, hajukkal és körmükkel mind egyformák.

– Igen. De azért lehetséges. Mondasz valamit, Jane.

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0
Vollkorn – SIL Open Font License