John Grisham

Ha itt a kegyelem ideje

Fordította: Wertheimer Gábor

John Grisham

Ha itt a kegyelem ideje

Geopen Könyvkiadó

2022

A mű eredeti címe:

A Time for Mercy

Copyright © 2020 by Belfry Holdings, Inc.

All rights reserved.

Hungarian translation © Wertheimer Gábor, 2022

Első fejezet

Clantontól nagyjából tíz kilométerrel délre állt a szomorú kis ház, egy tulajdonképpen sehová sem tartó országút mellett, ahonnan nem lehetett látni. Kanyargós, hepehupás földút vezetett hozzá, és amikor már besötétedett, a közeledő autók fényei végigsöpörtek az ajtón meg az ablakokon, mintha figyelmeztetni akarnák az odabent lévőket. A ház elszigeteltségétől a küszöbön álló borzalmak még ijesztőbbnek tűntek.

Vasárnap hajnal volt már, jóval éjfél után, amikor végre felvillantak az autó fényei. Bevilágították a házat, és baljós árnyakat vetettek a falra, majd nyomban el is tűntek, amikor az autó lejtős részhez ért. Odabent mindenki akár órák óta alhatott volna már, de ezeken a szörnyű éjszakákon nem lehetett aludni. A nappaliban álló szófán Josie mély levegőt vett, gyorsan elmormolt egy imát, majd halk léptekkel odament az ablakhoz, hogy a kocsit figyelje. Ide-oda kanyarog, ahogy szokott, vagy irányítja valaki? A férfi most is részeg, mint mindig ezeken az éjszakákon, vagy lehet, hogy ma kicsit visszafogta magát, és kevesebbet ivott? Josie kihívó neglizsét viselt, hogy felkeltse a férfi figyelmét, és így talán megváltoztassa a hangulatát, erőszakosról romantikusra. Volt már rajta korábban is, és egyszer tetszett a férfinak.

A kocsi megállt a ház mellett. Josie figyelte, ahogy a férfi kiszáll. Tántorgott, megbotlott, és Josie felkészült arra, ami vár rá. Bement a konyhába, ahol égett a villany, és ott várt. Az ajtó mellett, a sarokban, félig takarásban, egy alumínium baseballütő állt, Josie fiáé volt. Az asszony egy órával korábban tette oda, hogy védekezni tudjon, ha esetleg a férfi a gyerekeknek akar nekimenni. Imádkozott, hogy legyen bátorsága használni, de még mindig erős kétségek gyötörték. A férfi nekiesett a konyhaajtónak, aztán úgy kezdte rázni a kilincsgombot, mintha zárva lenne az ajtó, pedig nem volt zárva. Végül úgy berúgta az ajtót, hogy az a hűtőszekrénynek csapódott.

Ha ivott, Stuart mindig nagyon lerészegedett, és erőszakossá vált. Ír bőre ilyenkor kivörösödött, arca bíborpiros lett, szemében whiskey gyújtotta tűz lobogott, amit Josie már túl sokszor látott. A férfi harmincnégy éves volt, kopaszodott, megmaradt haja őszült, amit ügyetlenül próbált ráfésülni a kopasz foltra, de egy-egy éjszakai kocsmázás után rendre az lett az eredmény, hogy hosszú hajszálak lógtak a füle mellett. Az arcán most nem voltak vágások, zúzódások, ez talán jó jel, talán nem. Szeretett verekedni a csehókban, és egy kemény este után általában a sebeit nyalogatta, ilyenkor egyenesen a szobájába ment, hogy bedőljön az ágyba. De ha nem volt bunyó, gyakran verekedni akart, miután hazajött.

– Mi a francért vagy te fent? – mordult rá Josie-ra, miközben megpróbálta becsukni maga után az ajtót.

Josie olyan nyugodtan válaszolt, amilyen nyugodtan csak tudott. – Téged vártalak, drágám. Jól vagy?

– Nem kell neked rám várnod. Hány óra van, hajnali kettő?

Az asszony kedvesen mosolygott, mintha minden a legnagyobb rendben lenne. Egy héttel korábban úgy döntött, hogy lefekszik, és az ágyban várja Stuartot. A férfi későn jött haza, felment az emeletre, és megfenyegette Josie gyerekeit.

– Kettő körül van – felelte az asszony halkan. – Feküdjünk le.

– Mér van rajtad ez a cucc? Úgy nézel ki, mint a sarki kurva. Volt itt valaki ma este?

Mostanában nagyon gyakran elhangzott ez a vádló kérdés. – Természetesen nem – válaszolta Josie. – Csak készülődöm a lefekvéshez.

– Közönséges lotyó vagy.

– Jaj ne már, Stu. Álmos vagyok. Feküdjünk le.

– Ki az a pasas? – vicsorgott Stu, és a hátával nekizuhant az ajtónak.

– Miféle pasas? Nincsen senki. Egész este itt voltam a gyerekekkel.

– Hazudós kurva vagy, te is tudod.

– Nem hazudok, Stu. Feküdjünk le. Késő van.

– Ma azt hallottam, hogy néhány napja valaki látta John Albert kisteherautóját a ház előtt.

– És ki az a John Albert?

– És ki az a John Albert, kérdezi a büdös kurva! Nagyon jól tudod te, ki az a John Albert! – Stuart ellökte magát az ajtótól, tett egy bizonytalan lépést Josie felé, aztán a konyhapultnak támaszkodva megpróbált erőt gyűjteni. A nőre szegezte a mutatóujját. – Te egy kis lotyó vagy, és a régi barátaid itt sündörögnek körülötted. Figyelmeztettelek.

– Te vagy az egyetlen barátom, Stuart, már ezerszer elmondtam. Miért nem hiszel nekem?

– Azért, mert hazudsz, és már sokszor ki is derült. Nem felejtetted el a hitelkártyát, ugye? Te rohadt szajha.

– Jaj, Stuart. Ez tavaly volt, és már megoldottuk.

Stuart meglódult, bal kezével megragadta a nő csuklóját, a másikkal meg keményen arcul csapta. Aztán nyitott tenyérrel állon vágta, és a csattanás, ahogy a hús húst ért, émelyítő volt. A fájdalomtól és a rémülettől Josie felsikoltott. Sokszor elmondta magának, hogy bármit is tesz, sikítani nem sikíthat, mert a gyerekei odafent vannak, zárt ajtó mögött, és fülelnek, figyelnek.

– Hagyd abba, Stu! – kiabálta, miközben arcához kapott, és megpróbálta normálisan szedni a levegőt. – Ne bánts! Megmondtam, hogy elmegyek, és esküszöm, hogy el is megyek!

A férfi felröhögött. – Tényleg? – kérdezte. – És hová mész, te nyamvadt kis szajha? Vissza a lakókocsiba, az erdőbe? Megint a kocsidban fogsz élni? – Megrántotta a csuklóját, megpördítette a nőt, vastag alkarját a nyakára fonva magához szorította, majd azt mormogta: – Nincs neked hová menni, kurva. Még a lakókocsiparkba se mehetsz, ahol születtél. – Meleg nyál spriccelt a szájából, és áporodott whiskey- meg sörszag áradt belőle.

Josie próbált kiszabadulni, de a férfi úgy rántotta fel a karját majdnem a válláig, mintha el akarna roppantani egy csontot. Josie önkéntelenül megint felsikoltott, közben a gyerekeire gondolt sajgó szívvel. – Eltöröd a karomat, Stu. Engedj el, kérlek!

Stu néhány centivel leeresztette Josie karját, de még erősebben szorította magához a nőt. – Hová akarsz menni? – sziszegte a fülébe. – Van tető a fejed fölött, étel az asztalon, egy szoba a két rohadt kis kölyködnek, és arról akarsz beszélni, hogy elmész? Dehogy akarsz.

Josie megmerevedett, megint próbált kiszabadulni, de Stuart erős férfi volt, és könnyen elborult az agya. – Eltöröd a karomat, Stu! Kérlek, engedj el!

De Stuart nem engedte el, hanem újra durván megrántotta a karját, miközben Josie üvöltött. Csupasz lábával hátrarúgott, a férfi sípcsontját érte a rúgás, és ahogy megpördült, bal könyöke Stu bordájába vágódott. Stu meghökkent, és az ütés ugyan nem okozott sérülést, Josie így is ki tudott szabadulni, s közben feldöntötte az egyik konyhaszéket. Még több zaj, ami halálra rémíti a gyerekeket.

Stu úgy támadott, mint egy tébolyult bika. Megragadta Josie torkát, a falhoz szorította a nőt, és a nyakába mélyesztette a körmeit. Josie nem tudott kiabálni, nyelni, levegőt venni sem tudott, és a férfi szeméből áradó őrült izzásból már tudta: ez az utolsó harcuk. Most jön el a pillanat, amikor Stuart végül megöli. Josie megpróbált rúgni, nem ért célt a lába, a férfi meg villámgyorsan bevitt egy kemény horogütést az állára, és Josie elvesztette az eszméletét. A földre zuhant, széttárt lábakkal elterült hanyatt a konyha padlóján. A hálóköntöse szétnyílt, kibukott a melle. Stu egy-két másodpercig csak állt ott, és a művében gyönyörködött.

– A szemét kurva ütött először – motyogta, aztán a hűtőszekrényhez lépett, és kivett egy doboz sört. Felpattintotta a tetejét, ivott egy kortyot, megtörülte a száját a kézfejével, aztán várt, mintha arra lenne kíváncsi, magához tér-e Josie, vagy már kinyúlt az éjszakára. A nő nem mozdult, Stu ezért közelebb húzódott, hogy megnézze, lélegzik-e.

Egész életében utcai harcos volt, és tudta jól az első szabályt: csapj oda az állra, és a másiknak annyi.

Csönd ereszkedett a házra, de Stu tudta, hogy a gyerekek odafent vannak, és elbújva várnak.

* * *

Drew két évvel volt idősebb a húgánál, Kieránál, de a pubertás, mint minden normális változás az életében, késett. Tizenhat éves volt, korához képest alacsony, ami nagyon zavarta, különösképpen akkor, amikor a testvére mellett állt, aki éppen most nyúlt meg újra. Azt még nem tudták, hogy két különböző apától származnak, és a fizikai fejlődésük sosem lesz összhangban. Bármit is örököltek a szüleiktől, az biztos, hogy ebben a pillanatban, miközben rémülten hallgatták, hogy édesanyjukat megint összeveri az a férfi, olyan szoros kötelék volt közöttük, amilyen szoros csak lehet két testvér között.

Egyre durvább lett az erőszak, és Stu egyre gyakrabban bántotta Josie-t. Könyörögtek az anyjuknak, hogy menjenek el, a nő ígérgetett, de mind a hárman tudták, hogy nincs hová menniük. Josie sokszor elmondta, hogy majd jobbra fordulnak a dolgok, Stu jó ember, amikor nem iszik, és ő mindenképpen szeretni akarja, hogy a helyes útra terelje.

Nincs hová menniük. Az utolsó „otthonuk” egy lakókocsi volt valamelyik távoli rokon hátsó udvarában, de az illető szégyellte, hogy ott vannak nála. Mind a hárman tudták, hogy csak azért élnek Stúval, mert neki igazi háza van, ami téglából épült, és bádogteteje van. Mostanában nem éheztek, iskolába is jártak, de még bennük éltek a fájdalmas emlékek a szörnyű napokról. Valójában az iskola volt a menedékük, mert Stu annak még csak a közelében sem bukkant fel. Akadtak ott is problémák – Drew nehezen boldogult a tananyaggal, egyiküknek sem volt sok barátja, kopott, viseltes ruhában jártak, hosszú sorban vártak az ingyenebédre –, de az iskola legalább messze volt Stútól, és biztonságot adott.

Stu, amikor józan volt – és hála az égnek, többnyire az volt –, még akkor is kiállhatatlanul viselkedett, és nagyon zokon vette, hogy el kell tartania a gyerekeket. Neki nem volt gyereke, mert sosem akart gyereket, meg azért sem, mert a két korábbi házassága alig valamivel azután, hogy elkezdődött, véget is ért. Erőszakos, agresszív barom volt, aki úgy gondolta, hogy az otthona a vára. A gyerekek nem szívesen látott vendégeknek számítottak, sőt az is lehet, hogy birtokháborítóknak, ezért rájuk várt minden piszkos munka. Stúnak jóformán végtelen listája volt az ingyen elvégzendő feladatokról, de persze valójában csak azt a tényt akarta leplezni, hogy egy lusta dög. Amikor a gyerekek akár csak a legapróbb hibát is elkövették, nyomban szidni és fenyegetni kezdte őket. Magának vett ételt meg sört, de azt kikötötte: Josie-nak a vacak kis fizetéséből kell gondoskodnia arról, hogy az „ő” oldalukon is legyen valami az asztalon.

De a sok meló, a silány étel és a fenyegetés jelentéktelen apróságnak tűnt az erőszakhoz képest.

* * *

Josie alig lélegzett, nem mozdult. Stu föléje magasodott, a keblére nézett, és mint mindig, most is arra gondolt: bárcsak nagyobb lenne. A francba, még Kierának is nagyobb a cickója. Ezen el is mosolyodott, és úgy döntött, meg is nézi. Átsétált a sötét nappalin, aztán elindult felfelé a lépcsőn, és próbált minél nagyobb zajt csapni, hogy megijessze őket. Félúton járt, amikor magas, részeg, szinte játékos hangon azt kiabálta: – Kiera, ó, Kiera…

A lány rémülten megborzongott a sötétben, és még szorosabban fogta Drew karját. Stu vánszorgott tovább, léptei súlyosan döngtek a falépcsőn.

– Kiera, ó, Kiera…

Először Drew ajtaját nyitotta ki, ami nem volt kulcsra zárva, majd nyomban be is vágta. Aztán Kiera kilincsgombjával próbálkozott, de zárva volt az ajtó. – Ha-ha, Kiera. Tudom, hogy bent vagytok. Nyisd ki az ajtót! – Nekinyomta a vállát.

A két gyerek a keskeny ágy végében ült, mindketten az ajtóra meredtek. A kilincsgombnak támasztottak egy rozsdás fémrudat, amit Drew a pajtában talált, és azért imádkoztak magukban, hogy megtartsa az ajtót. Az egyik végét az ajtónak, a másikat meg az ágy fémkeretének támasztották. Amikor Stu rázni kezdte a kilincsgombot, Drew és Kiera, ahogy korábban elpróbálták, nyomni kezdték a rudat, hogy még jobban az ajtóhoz feszüljön. Alaposan begyakorolták, és majdnem biztosra vették, hogy az ajtó tartani fog. Arra is készültek, hogy mit tegyenek, ha az ajtó felpattan, és Stu támad. Kiera felkap egy régi teniszütőt, Drew meg előrántja a zsebéből a borsspray-t, és nyomban használni is kezdi. Josie vette a gyerekeknek a spray-t, minden eshetőségre készen. Lehet, hogy Stu megint összeveri őket, de legalább küzdeni, harcolni fognak.

Stu könnyedén berúghatta volna az ajtót. Úgy egy hónappal korábban ezt is tette, aztán hatalmas balhét csapott, amikor száz dollárt kellett fizetnie az új ajtóért. Először azt akarta, hogy Josie fizessen, aztán a gyerekektől követelte a pénzt, majd végül abbahagyta a cirkuszt.

Kiera mozdulni sem bírt a félelemtől, és csöndben sírt, de közben azt gondolta magában, szokatlan, ami történik. A korábbi hasonló helyzetekben, amikor Stu megjelent a szobája előtt, senki más nem volt otthon. Nem voltak tanúk, és Stu azzal fenyegetőzött, hogy megöli, ha egy szót is szól. Josie-t már elhallgattatta a férfi. Most Drew-t is bántani akarja, aztán őt is megfenyegeti?

– Ó, Kiera, ó, Kiera – dúdolgatta ostobán Stu, miközben megint nekizuhant az ajtónak. Valamivel halkabbnak tűnt a hangja, mintha talán kezdené feladni.

A gyerekek keményen nyomták a vasrudat, és közben a robbanásra vártak, de a férfi elcsöndesedett. Aztán el is ment, hallották a lépteit, amint lefelé botorkál a lépcsőn. Teljes lett a csönd.

Az anyjuk felől egy hang sem hallatszott, és ez a világ végét jelentette. Odalent van, és vagy meghalt, vagy eszméletlen, különben Stu nem jöhetett volna fel a lépcsőn csúnya verekedés nélkül. Josie kikaparná a szemét álmában, ha még egyszer bántani merészeli a gyerekeit.

* * *

Lassan múltak a másodpercek, percek. Kiera abbahagyta a sírást, mindketten az ágy szélén ültek, és valami zajra vártak, valami hangra, mondjuk arra, hogy bevágódik egy ajtó. De semmi, néma csönd.

Drew végül azt mondta suttogva: – Csinálnunk kell valamit.

Kiera annyira megrémült, hogy válaszolni sem tudott.

– Megyek, megnézem anyát – folytatta Drew. – Maradj itt, és zárd be az ajtót. Érted?

– Ne menj.

– Muszáj. Valami történt anyával, különben már itt lenne. Biztos, hogy baja van. Ne mozdulj innen, és zárd be az ajtót utánam.

Félretolta a fémrudat, majd csöndben kinyitotta az ajtót. Kikukucskált a lépcsőre, de csak sötétet látott meg a tornácon derengő gyér fényt. Kiera figyelte, mit csinál, aztán bezárta utána az ajtót. Drew megtette lefelé az első néhány lépést, a kezében szorítva a spray-t, és arra gondolt, milyen csodálatos is lenne egy adagot az arcába fújni annak a nyavalyásnak, hogy égjen ki a szeme, vakuljon meg. Lassan ment, minden lépés után megállt egy pillanatra, semmi zajt sem csapott. Amikor leért a nappaliba, mozdulatlanul állva fülelt. Stu hálószobája, a rövid folyosó vége felől hallani lehetett valamit. Drew várt még egy pillanatot, azt remélte, Stu talán ágyba dugta Josie-t, miután összeverte. A konyhában égett a lámpa. Drew bekukucskált az ajtón. Először mozdulatlanul fekvő anyja talpát látta meg, aztán a lábszárát. Négykézlábra ereszkedve az asztal alá kúszott az édesanyja mellé, és erősen, de egyetlen szó nélkül megrázta a karját. Stu, ha bármilyen hangot hall, idejöhet. Drew észrevette anyja csupasz keblét, de annyira félt, hogy nem tudott zavarba jönni. Ismét megrázta, és azt suttogta: – Anya, anya, ébredj fel! – De nem volt válasz. Az asszony arcának bal oldala vöröslött, feldagadt, és Drew biztos volt benne, hogy nem lélegzik. Megtörülte a szemét, aztán visszakúszott a folyosóra. Stu szobájának az ajtaja nyitva állt, égett a halovány fényű asztali lámpa, és Drew néhány pillanatnyi hunyorgás után már látta, hogy két csizma lóg le az ágyról. Stu kígyóbőrből készült, hegyes orrú lábbelije, a kedvence. Drew felállt, gyors léptekkel bement a szobába, és ott hevert az ágyon felöltözve, hátravetett karral Stuart Kofer, már megint eszméletlenül. Drew meredten, izzó gyűlölettel nézte a horkoló férfit.

Drew felrohant a lépcsőn, és amikor Kiera kinyitotta az ajtót, azt kiabálta: – Meghalt, Kiera! Anya meghalt! Stu megölte. A konyhában fekszik a földön, és meg van halva!

Kiera elborzadva nézett rá, aztán felsikoltott, és odaugrott hozzá. Mindketten zokogtak, miközben lementek a lépcsőn, majd be a konyhába. Kiera az ölébe vette az édesanyja fejét, és azt suttogta sírva: – Ébredj fel, anya! Kérlek, ébredj fel!

Drew finoman megfogta anyja bal csuklóját, hogy ellenőrizze a pulzusát, de nem tudta, jól csinálja-e. Semmit sem érzett az ujjával.

– Fel kell hívnunk a 911-et – mondta.

– Ő hol van? – kérdezte Kiera, és körbepillantott.

– Az ágyán, alszik. Azt hiszem, kiütötte magát.

– Én itt maradok anyával, te menjél telefonálni.

Drew kiment a nappaliba, felkapcsolta a lámpát, felkapta a telefonkagylót, és felhívta a 911-et. A diszpécser csak sok-sok csengetés után vette fel végül. – 911. Miben segíthetünk?

– Stuart Kofer megölte az anyukámat. Meghalt.

– Kivel beszélek?

– Drew Gamble vagyok. Az anyukám Josie. Meghalt.

– És hol laktok?

– Stuart Kofer házában, kint a Bart Roadon. Bart Road 1414. Kérem, tessék küldeni valakit, hogy segítsen nekünk.

– Küldök, persze, hogy küldök. Már úton is van a segítség. Azt mondod, hogy meghalt az anyukád. Honnan tudod, hogy halott?

– Onnan, hogy nem lélegzik. Stuart megint megverte, ahogy már nagyon sokszor.

– Stuart Kofer a házban van?

– Igen, ez az ő háza, mi csak ideköltöztünk. Megint részegen jött haza, és összeverte az anyukámat. Megölte. Hallottuk, ahogy csinálta.

– Stuart Kofer hol van most?

– Az ágyán. Kiütötte magát. Kérem, siessenek!

– Maradj vonalban, jó?

– Nem. Megnézem anyát.

Letette a kagylót, és felkapott egy takarót a szófáról. Kiera az anyjuk haját simogatta az ölében, és azt ismételgette: – Anya, kérlek, ébredj fel. Ébredj fel, kérlek. Ne hagyj itt minket, anya!

Drew betakarta az anyját, aztán odaült a lábához. Behunyta a szemét, az orrát dörzsölgette, és próbált imádkozni. Majdnem néma csönd volt a házban: csak az anyukájának könyörgő Kiera nyöszörgését lehetett hallani. Múltak a percek, és Drew-nak sikerült rávennie magát, hogy hagyja abba a sírást – tennie kell valamit, hogy megvédje őket. Stuart most alszik, de bármikor felébredhet, és ha itt találja őket a földszinten, elborul az agya, és akkor megnézhetik magukat.

Csinálta ezt már korábban is: lerészegedett, bedühödött, fenyegetőzött, ütött, kinyúlt, aztán magához tért készen egy újabb kis mulatságra.

Felhorkantott, olyan hangot adott ki, mint a részegek szoktak, és Drew megijedt, esetleg magához tér.

– Maradj csöndben, Kiera – mondta, de a testvére nem hallotta. Önkívületi állapotban volt, tapogatta, simogatta az anyját, közben könnycseppek csorogtak az arcán.

Drew lassan arrébb kúszott, felállt, és kiment a konyhából. A folyosón összegörnyedve, lábujjhegyen indult el megint a hálószoba felé, ahol Stu azóta sem mozdult. A csizmája még mindig lelógott az ágyról. Zömök teste elnyúlt az ágytakarón. Úgy eltátotta a száját, hogy akár egy légyraj is berepülhetett volna rajta. Drew olyan gyűlölettel nézett rá, ami majdnem elvakította. Ez az állat megölte az édesanyjukat, több hónapnyi próbálkozás után most végre sikerült neki, és semmi kétség, legközelebb őket fogja meggyilkolni. És senki sem fogja bántani ezért Stuartot, mert jó kapcsolatai vannak, fontos embereket ismer, és ezzel gyakran kérkedik is. Ők csak fehér prolik, a lakókocsipark söpredéke, de Stuart befolyásos, hiszen földje van, ingatlana, és jelvényt visel.

Drew tett egy lépést hátra, végigpillantott a folyosón, a végén ott feküdt az anyjuk, Kiera tartotta a fejét, miközben halkan, fájdalmasan, katatón állapotban nyöszörgött. Drew a hálószoba sarkába ment, a kisasztalhoz, amely a Stuart felőli oldalon állt az ágy mellett, és ahol a férfi a pisztolyát, a vastag, fekete derékszíját, a fegyvertokot meg a csillag alakú jelvényét tartotta. Kihúzta a pisztolyt a tokból, emlékezett rá, hogy ilyen nehéz. Kilenc milliméteres Glock volt, az a fegyver, amilyet az összes helyettes seriff használt. Szabályellenesnek számított, hogy egy civil ember a kezébe vegye. Stút nem nagyon érdekelték a szabályok, és egy nap, nem is olyan régen, amikor éppen józan volt és jókedvű, ami ritkaságnak számított, kivitte Drew-t a ház mögötti legelőre, és megmutatta neki, hogyan kell használni a pisztolyt. Stu fegyverek között nőtt fel, Drew meg nem, és a férfi rendszeresen gúnyolódott azon, hogy milyen tudatlan. Mindig azzal dicsekedett, hogy nyolcéves korában ejtette el az első szarvast.

Drew háromszor sütötte el a pisztolyt, csúnyán eltévesztette a célt, és megijesztette a hang, meg az, hogy a fegyver visszarúgott. Stu kiröhögte, amiért ilyen félénk, aztán gyorsan eleresztett hat lövést egyenesen a céltábla közepébe.

Drew a jobb kezében tartotta a pisztolyt, és alaposan megnézte. Tudta, hogy töltve van, mert Stu mindig használatra készen tartotta a fegyvereit. Az egyik tárolóhelyiségben állt egy szekrény tele karabélyokkal, vadászpuskákkal, mind megtöltve.

Valahol messze Kiera nyögdécselt, zokogott, Drew előtt pedig ott hortyogott Stu. Hamarosan berontanak a rendőrök, és ahogy eddig, most sem csinálnak majd jóformán semmit. Semmit. Semmit, hogy megvédjék Drew-t és Kierát. Még így sem, hogy az anyjuk ott fekszik holtan a konyhában. Stuart Kofer ölte meg, aki hazudni fog, és a rendőrök majd hisznek neki. És az édesanyjuk nélkül Drew-ra meg a nővérére még sötétebb jövő vár majd.

Kezében a Glockkal kijött a szobából, lassú léptekkel a konyhába ment, ahol semmi sem változott. Megkérdezte Kierától, lélegzik-e Josie, de a lány nem válaszolt, nem hagyta abba a nyöszörgést és a bőgést. Drew átment a nappaliba, kinézett az ablakon a sötétbe. Ha van apja, nem ismeri, és újra feltette magában a kérdést: hol van a férfi a családban? Hol van a családfő, a bölcs ember, aki tanácsot ad, védelmet nyújt? Ő és Kiera sosem éltek abban a biztonságban, amit két biztos szülő nyújt. A különböző nevelőszülőknél találkoztak más apákkal, meg találkoztak szociális munkásokkal, akik segíteni próbáltak, de azt nem tudták, milyen a meleg ölelése egy férfinak, akiben megbízhatnak.

Rá, a legidősebbre maradt minden felelősség. Mivel az édesanyjuk meghalt, nincs más választása: megtenni a nagy lépést, férfivá válni. Ő és csak ő tudja megmenteni magukat a soha véget nem érő rémálomtól.

Felriadt egy hangra. Nyögés, horkantás vagy valami hasonló a hálószobából, aztán nyekkent az ágy rugója, mintha Stu mozogna, és kezdene magához térni.

Drew és Kiera nem bírják már tovább. Eljött a pillanat, itt az egyetlen lehetőség a túlélésre, és Drew-nak cselekednie kellett. Visszament a hálószobába, rámeredt Stúra, aki még mindig szinte élettelenül hevert hanyatt fekve, de furcsamód az egyik csizmája a földön volt. És meg is érdemelte, hogy ne legyen benne élet. Drew lassú mozdulattal becsukta az ajtót, mintha meg akarná óvni Kierát attól, hogy belekeveredjen. Könnyű lesz vajon? Két kezébe fogta a pisztolyt. Visszatartotta a lélegzetét, és úgy tartotta a fegyvert, hogy a csöve két-három centire legyen Stu bal halántékától.

Becsukta a szemét, aztán meghúzta a ravaszt.

Második fejezet

Kiera fel sem nézett. Az édesanyja haját simogatva azt kérdezte: – Mit csináltál?

– Lelőttem – felelte Drew szenvtelenül. Hangja nem árult el sem félelmet, sem megbánást. – Lelőttem – ismételte.

Kiera bólintott, de nem mondott semmit. Drew átment a nappaliba, és megint kinézett az ablakon. Hol vannak a vörös-kék fények? Hol késnek már a rendőrök? Valaki betelefonál, és azt mondja, hogy megölte az anyját egy vadállat, erre nem jön senki. Felkapcsolta a lámpát, ránézett az órára. Két perccel múlt háromnegyed három. Mindig is emlékezni fog rá, hogy pontosan mikor ölte meg Stuart Kofert. Remegett a keze, alig tudta mozgatni az ujjait, csengett a füle, de két perccel háromnegyed három után megbánást bizonyosan nem érzett, amiért lelőtte a férfit, aki megölte az anyját. Visszament Stu szobájába, és felkapcsolta a mennyezeti lámpát. A fegyver ott volt a férfi feje mellett, amelynek bal oldalán kicsi, ám annál csúnyább lyuk éktelenkedett. Stu a mennyezetre meredt tágra nyitott szemmel. A feje alatt, a lepedőn élénkvörös vérkör, amely egyre csak terebélyesedett.

Drew megint a konyhába ment, ahol semmi sem változott, majd onnan a nappaliba. Ott is felkapcsolt egy lámpát, kinyitotta a bejárati ajtót, aztán beült Stu hintaszékébe. A férfi dührohamot kapott volna, ha bárkit is a trónján talál. Olyan szaga volt a széknek, mint neki: áporodott dohány, megszáradt veríték, whiskey és sör. Néhány perc elteltével Drew úgy döntött, hogy szívből utálja a hintaszéket, így aztán odahúzott egy kis széket az ablakhoz, hogy ott várjon a felvillanó fényekre.

Elsőként kék fények tűntek fel, dühödten villogtak, és amikor a kocsibejáróhoz vezető utolsó emelkedő tetejére értek, Drew-t elfogta a félelem, és alig tudott levegőt venni. Azért jönnek, hogy elvigyék. Megbilincselve bedugják az egyik járőrkocsi hátsó ülésére, és semmit, az égvilágon semmit sem tehet, hogy megakadályozza.

Ezután egy mentőautó érkezett vörös fényekkel, azt követően pedig egy újabb rendőrautó. Miután kiderült, hogy két test van, nem csak egy, sietve jött még egy mentőautó, amelyet további járőrkocsik követtek.

Josie-nak kitapintható volt a pulzusa, gyorsan hordágyra tették, aztán elszáguldottak vele a kórházba. Drew-t és Kierát beterelték a nappaliba, és azt mondták, hogy meg se mozduljanak. Hová is mennének? Minden fény égett a házban, és minden szobában rendőrök rohangáltak.

Maga Ozzie Walls seriff is megérkezett, a bejáratnál az első helyettese, Moss Junior Tatum fogadta, és azt mondta: – Úgy tűnik, hogy Kofer későn jött haza, veszekedtek, Kofer összeverte a nőt, aztán kinyúlt az ágyán. A kissrác fogta Kofer fegyverét, és egyszer fejbe lőtte. Azonnal meghalt.

– Beszéltél a gyerekkel?

– Igen. Drew Gamble, tizenhat éves, Kofer barátnőjének a gyereke. Nem nagyon mond semmit. Azt hiszem, sokkot kapott. A húga, Kiera tizennégy, azt mondja, körülbelül egy éve laknak itt, Kofer bántotta őket, állandóan verte az anyjukat.

– Kofer meghalt? – kérdezte Ozzie hitetlenkedve.

– Igen, Stuart Kofer meghalt.

Ozzie undorodva és elképedve rázta a fejét, és belépett a szélesre tárt bejárati ajtón. Odabent megállt, és ránézett a két gyerekre, akik egymás mellett ültek a szófán. Mindketten maguk elé meredtek, és próbáltak nem tudomást venni a felfordulásról. Ozzie szeretett volna mondani valamit, de inkább hallgatott. Bement Tatum után a hálóba, ahol senki sem nyúlt semmihez. A pisztoly ott hevert az ágyon, húsz centire Kofer fejétől, és az ágy közepén hatalmas vérfolt vöröslött. A másik oldalon a távozó golyó kirepítette a koponya egy részét, vér meg minden más fröccsent az ágyneműre, a párnákra, az ágytámlára és a falra.

Ozzie mellett tizennégy teljes munkaidős helyettes seriff dolgozott. Illetve most már csak tizenhárom. És hét részmunkaidős, valamint önkéntesek, jóval több, mint amennyivel Ozzie szívesen foglalkozott volna. 1983 óta szolgált Ford megye seriffjeként, hét évvel korábban választották meg hatalmas többséggel egy történelmi jelentőségű választáson. Azért mondható történelmi jelentőségűnek, mert akkor ő lett az egyetlen fekete seriff Mississippi államban, és az első egy nagyrészt fehér megyében. A hét év alatt egyetlen emberét sem vesztette el. DeWayne Looney egyik lábát szétlőtték abban a bírósági lövöldözésben, amelynek következtében Carl Lee Hailey 1985-ben bíróság elé került, de Looney még mindig szolgált a testületnél.

És most, szörnyű körülmények között elvesztette az első emberét. Stuart Kofer, az egyik legjobb és bizonyosan a legbátrabb a csapatból, halott, mint egy kődarab, miközben mindenféle nedvek csurognak a testéből.

Ozzie levette a kalapját, gyors imát mondott, aztán tett egy lépést hátra. Anélkül, hogy levette volna a szemét Koferról, azt mondta: – Rendőrgyilkosság. Értesítsétek az államiakat, hadd nyomozzanak ők. Ne nyúljatok semmihez. – Tatumra nézett, és azt kérdezte: – Beszéltél a gyerekkel?

– Igen.

– Ugyanaz a sztori?

– Igen. Megszólalni sem hajlandó. A húga azt mondja, ő lőtte le. Azt hitte, hogy meghalt az anyja.

Ozzie bólintott, végiggondolta a helyzetet. – Jól van, nincs több kérdés a gyereknek, nincs több kihallgatás. Mostantól fogva mindenen, amit csinálunk, rugózni fognak az ügyvédek. Vigyük be a gyerekeket, de egy szót sem szól senki. Sőt, az én autómba tegyétek be őket.

– Bilincs?

– Persze. A fiúnak. Vannak errefelé rokonaik?

Mick Swayze helyettes seriff megköszörülte a torkát. – Szerintem nincsenek, Ozzie. Jól ismertem Kofert, magához vette ezt a nőt, azt mondta, durva egy élete volt neki. Elvált, talán kétszer is. Nem tudom, honnan jött, de Kofer azt mondta, nem idevalósi. Úgy két hete kijöttem, mert a nő betelefonált, hogy bántják, de nem tett feljelentést.

– Rendben. Majd utánanézünk. Beviszem a gyerekeket. Moss, te velem jössz. Te pedig, Mick, itt maradsz.

Drew felállt, amikor azt mondták neki, és a két kezét nyújtotta. Tatum finom mozdulatokkal tette rá elöl a bilincset, aztán kivezette a házból a gyanúsítottat a seriff kocsijához. Kiera a könnyeit törülgetve ment utánuk. A hegyoldalon többezernyi fény villogott. Híre kélt, hogy megöltek egy rendőrt, és a megye minden szolgálaton kívüli rendőre ott akart lenni, hogy nézelődhessen.

* * *

Ozzie kikerülte a többi járőrkocsit meg mentőautót, és végighajtott az országúthoz vezető kanyargós földúton. Bekapcsolta a kék fényt, aztán rálépett a gázpedálra.

– Uram, elmehetünk az anyukánkhoz? – kérdezte Drew.

Ozzie ránézett Tatumra. – Kapcsold be a magnódat.

Tatum kivett a zsebéből egy parányi magnót, és bekapcsolta.

– Jól van – mondta Ozzie –, mostantól felveszünk mindent, ami elhangzik. Ozzie Walls seriff beszél, ma 1990. március huszonötödike van, hajnali három óra ötvenöt perc. A Ford megyei fogdába tartunk, Moss Junior Tatum helyettes seriff ül mellettem, a hátsó ülésen pedig… Mi a teljes neved, fiam?

– Drew Allen Gamble.

– Hány éves vagy?

– Tizenhat.

– És a te neved, ifjú hölgy?

– Kiera Gale Gamble, tizennégy éves vagyok.

– És az anyukátok neve?

– Josie Gamble. Harminckét éves.

– Rendben. Azt tanácsolom, hogy ne beszéljetek arról, ami ma éjszaka történt. Várjatok, amíg lesz ügyvédetek. Világos?

– Igen, uram.

– Na, az anyukádról kérdeztél, ugye?

– Igen, uram. Még él?

Ozzie rápillantott Tatumra, aki megvonta a vállát, majd azt mondta a magnóba: – Tudomásunk szerint Josie Gamble életben van. Mentőautóval szállították el a bűntény helyszínéről, és valószínűleg már a kórházban van.

– Elmehetünk hozzá? – kérdezte Drew.

– Nem, most nem – felelte Ozzie.

Néhány pillanatig csöndben autóztak, majd Ozzie, a magnó felé fordulva, azt kérdezte: – Te értél ki először, ugye?

– Igen – válaszolta Tatum.

– És megkérdezted ettől a két gyerektől, mi történt?

– Igen. A fiú, Drew nem mondott semmit. A húgát, Kierát kérdeztem, hogy tud-e valamit, mire azt felelte, hogy a bátyja lőtte le Kofert. Ezután nem tettem fel több kérdést. Eléggé világos volt, hogy mi történt.

A rádió recsegett, és mintha egész Ford megye, még maga a sötétség is életre kelt volna. Ozzie lekapcsolta a készüléket, és ő is csöndben maradt. Keményen nyomta a gázt, a nagy, barna Ford csak úgy süvített az országúton, „meglovagolva” a választóvonalat – nehogy legyen valakiben annyi bátorság, hogy ne húzódjon félre.

Négy évvel korábban vette fel Stuart Kofert, miután az a rövidre sikerült katonai karriert követően visszatért Ford megyébe. Stuartnak sikerült nagyjából hihető történetet előadnia arról, miért tették ki a szűrét a seregből, azt magyarázta, hogy formai dolgok, félreértések és egyebek miatt történt minden. Ozzie egyenruhát adott neki, felvette hat hónapos próbaidőre, aztán elküldte a jacksoni akadémiára, ahol kiválóan teljesített. Amikor szolgálatban volt, soha nem lehetett panaszt hallani róla. Kofer nyomban legendává vált, miután egymaga elbánt három memphisi drogdílerrel, akik eltévedtek Ford megyében.

Hogy mit csinált szolgálaton kívül, az egy másik ügy. Miután ivászatról meg balhézásról érkezett jelentés, Ozzie legalább kétszer is leteremtette, és Stuart jellemző módon könnyek között kért bocsánatot, megígérte, hogy összekapja magát, és hűséget esküdött Ozzie-nak meg a seriffhivatalnak. És a végletekig lojális volt.

Ozzie-nak nem volt türelme a kellemetlen rendőrökhöz, és az idióták nem húzták sokáig nála. Kofer az egyik legnépszerűbb helyettes seriff volt, és szívesen vállalt önkéntes munkát iskoláknál meg a közösségi klubokban. A hadseregnek köszönhetően világot látott ember volt, ami ritkaságnak számított ugyancsak vidékies kollégái között, hiszen a legtöbben jóformán még az államból sem tették ki a lábukat. A nyilvánosság előtt valóságos kincsnek számított, szívélyes, barátságos fickó volt, aki mindig mosolyog és tréfálkozik, emlékszik mindenkinek a nevére, fegyver nélkül sétál Alsóvárosban, a színesek negyedében, és cukorkát osztogat a gyerekeknek.

De szűk körben annál inkább merültek fel problémák, amelyeket társai igyekeztek titokban tartani Ozzie előtt. Tatum, Swayze és a legtöbben tudtak egyet s mást Stuart sötét oldaláról, de könnyebb volt nem tudomást venni róla, bízni abban, hogy majd megoldódik minden, és senkinek nem esik bántódása.

Ozzie ismét a tükörbe pillantott, és megnézte Drew-t a sötétben. A fiú lehajtott fejjel, becsukott szemmel, némán ült. Bár Ozzie szinte kába volt a döbbenettől és pokoli mérges, nehezen tudott úgy nézni a fiúra mint gyilkosra. A vékonyka, sápadt, félénk és nyilván súlyos megrázkódtatáson átesett fiúcska, aki alacsonyabb volt a húgánál, minden további nélkül elment volna tizenkét évesnek.

Végigrobogtak Clanton sötét utcáin, aztán lefékeztek a főtértől kétutcányira lévő fogda előtt. A bejárat előtt egy helyettes seriff állt, mellette egy férfi, a kezében fényképezőgéppel.

– A francba! – mondta Ozzie. – Ez a Dumas Lee, nem?

– De, sajnos ő – felelte Tatum. – Úgy tűnik, elterjedt a hír. Ezek ma már lehallgatják a rendőrségi adókat.

– Maradjatok az autóban. – Ozzie kiszállt, bevágta a kocsi ajtaját, aztán odament egyenesen a riporterhez, és közben már a fejét rázta. – Nem kapsz semmit, Dumas – közölte vele nyersen. – Kiskorú van az ügyben, nem tudod meg a nevét, nem csinálsz róla fényképet. Tűnj el innen.

Dumas Lee a The Ford County Timesnál dolgozó két riporter egyike volt, és jól ismerte Ozzie-t. – Meg tudod erősíteni, hogy megöltek egy rendőrt?

– Semmit sem erősítek meg. Tíz másodperced van, hogy eltűnj innen, mielőtt megbilincsellek, és beviszlek a fogdába. Nyomás!

A riporter pillanatokon belül eltűnt a sötétben. Ozzie figyelte egy ideig, aztán Tatummal kiszállították a gyerekeket a kocsiból, és bevitték őket a fogdába.

– Rabosítsuk? – kérdezte a fegyőr.

– Ne, majd később. Vigyük be a fiatalkorúak cellájába.

Tatum ment hátul, amikor Ozzie átvezette a gyerekeket a rácsfalon keresztül, majd végig a szűk folyosón egy vastag fémajtóhoz, amelyen keskeny ablak nyílt. A fegyőr kitárta az ajtót, és mindannyian beléptek az üres helyiségbe, amelyben egy emeletes priccs állt meg egy koszos vécé az egyik sarokban.

– Vedd le a bilincset – rendelkezett Ozzie, Tatum így tett, és Drew nyomban dörzsölni kezdte a csuklóját. – Itt lesztek néhány óráig – közölte Ozzie a két gyerekkel.

– Látni akarom az anyukámat – mondta Drew jóval nagyobb határozottsággal, mint amilyenre Ozzie számított.

– Fiam, nem vagy most abban a helyzetben, hogy bármit is akarhass. Le vagy tartóztatva egy rendőr meggyilkolásáért.

– Megölte az anyámat.

– Az anyukád nem halt meg, hála a jó égnek. Most elmegyek a kórházba, és megnézem, hogy van. Amikor visszajövök, majd elmondom, mit tudtam meg. Ennyit tehetek.

– Én miért vagyok börtönben? – kérdezte Kiera. – Nem csináltam semmit.

– Tudom. A saját biztonságod érdekében vagy fogdában, de nem leszel itt sokáig. Ha néhány órán belül kiengedünk, hová mennél?

Kiera a testvérére nézett, nyilvánvalónak tűnt, hogy fogalmuk sincs, hová mehetne.

– Vannak rokonaitok a környéken? – kérdezte Ozzie. – Nagynénik, nagybácsik, nagyszülők? Bárki?

Mindketten tétováztak egy pillanatig, majd lassan megrázták a fejüket.

– Értem. Kierának hívnak, ugye?

– Igen, uram.

– Ha most fel kellene hívnod valakit, Kiera, hogy jöjjön érted, kit hívnál fel?

Kiera először lenézett a földre, aztán megrázta a fejét. – A lelkészünket, Charles testvért.

– Charles kicsodát?

– Charles McGarryt, Pine Grove-ban van.

Ozzie azt hitte, az összes lelkészt ismeri, de ezek szerint ezt elkerülhette. Végül is háromszáz templom működik a megyében. A legtöbb helyen kicsik a gyülekezetek, szétszórva a vidéken, és arról híresek, hogy sok a veszekedés, csatározás, és rendre elkergetik a lelkipásztorukat. Lehetetlen lett volna számon tartani, hol mi történik. Ozzie ránézett Tatumra. – Nem ismerem.

– Én igen. Jó ember.

– Hívd fel, verd fel az álmából, és kérd meg, hogy jöjjön ide. – Ozzie ránézett a gyerekekre, és így folytatta: – Ebben a zárkában lesztek, itt biztonságban vagytok. Majd kaptok enni meg inni. Érezzétek magatokat otthon. Megyek a kórházba. – Mély levegőt vett, és a lehető legkevesebb együttérzéssel nézett rájuk. A legfőképpen az számított, hogy meghalt az egyik embere, és most ott állt előtte a gyilkosa. De a fiú olyan szánalmas látványt nyújtott, hogy nehéz volt arra gondolni: bosszút kell állni.

Kiera ránézett könnyes szemmel. – Uram, Stu tényleg meghalt?

– Igen, tényleg.

– Sajnálom, de nagyon sokszor megverte anyát, és minket is bántott.

Ozzie feltartotta mindkét kezét. – Álljunk itt meg. Szerzünk nektek ügyvédet, aki majd beszél veletek, neki mindent elmondhattok, amit csak akartok. De egyelőre maradjatok csöndben.

– Igen, uram.

Ozzie és Tatum kiléptek a zárkából, becsukták maguk után az ajtót. A bejárati előtérben a fegyőr éppen letette a telefont, és azt mondta:

– Seriff, Earl Kofer telefonált, most hallotta, hogy megölték a fiát, Stuartot. Nagyon fel van zaklatva. Azt mondtam, hogy nem tudok semmit, de fel kell hívnia, seriff.

Ozzie halkan szitkozódott, majd azt mormogta: – Pont erre vágyok. Most a kórházba kell mennem. El tudod intézni, nem? – kérdezte Tatumtól.

– Nem – felelte a férfi.

– Dehogyisnem. Közölj vele néhány tényt, és mondd meg neki, hogy majd felhívom.

– Kösz a nagy semmit.

– Szívesen. – Ozzie kimasírozott az épületből, beült a kocsijába, és elhajtott.

* * *

Már majdnem hajnali öt volt, amikor Ozzie begurult a kórház üres parkolójába. A sürgősségi osztály közelében állította le a kocsit, majd besietett az épületbe, és majdnem beleütközött Dumas Lee-be, aki egy lépéssel előtte volt.

– Nem nyilatkozom, Dumas, és kezdesz nagyon bosszantani.

– Ez a munkám, seriff. Keresem az igazságot.

– Én nem tudom, mi az igazság.

– Meghalt a nő?

– Nem vagyok orvos. És most már hagyjál békén.

Ozzie megnyomta a felvonó gombját, és otthagyta a riportert az előtérben. A második emeleten két helyettese várta. A pulthoz kísérték a főnöküket, már várta őket egy fiatal orvos. Ozzie elvégezte a bemutatásokat, mindenki csak biccentett, kézrázás nem volt.

– Mit tud mondani nekünk? – kérdezte Ozzie.

Az orvos anélkül, hogy a kórlapra nézett volna, így válaszolt: – Nincs magánál, de stabil az állapota. Bal oldalon szilánkosra tört az állkapcsa, hamarosan műtétre lesz szükség, de azért ez nem olyan sürgős. A jelek szerint kapott egy ütést az állkapcsára és/vagy az állára, ettől elájult.

– Más sérülések?

– Egy-két horzsolás a csuklóján és a nyakán, nem súlyos, nem igényel kezelést.

Ozzie mély levegőt vett, és magában hálát adott az Úrnak, amiért csak egy gyilkosság történt. – Ezek szerint rendbe fog jönni.

– Erős életjeleket mutat. Jelen pillanatban nincs okunk másra számítani, mint arra, hogy felépül.

– Mit gondol, mikor tér magához?

– Nehéz megjósolni, de úgy becsülöm, hogy negyvennyolc órán belül.

– Rendben. Nézze, semmi kétségem, hogy alapos nyilvántartást vezetnek, precízen végzik a munkájukat, de ne felejtse el, hogy minden, amit ezzel a pácienssel csinálnak, egyszer majd valószínűleg terítékre kerül a tárgyalóteremben. Mindig gondoljon erre. Készítsenek sok röntgenfelvételt meg színes fényképet.

– Úgy lesz.

– Itt hagyok egy rendőrt, majd nyitva tartja a szemét.

Ozzie visszagyalogolt a lifthez, lement a földszintre, aztán ki az épületből. Miközben a fogda felé tartott, felkapta a rádiót, és Tatumot szólította. Az Earl Koferrel folytatott beszélgetés pontosan olyan szörnyű volt, ahogyan arra számítani lehetett.

– Jobb lenne, ha felhívnád, Ozzie. Azt mondta, odamegy, hogy a saját szemével nézze meg.

– Rendben van. – Éppen akkor fejezték be a beszélgetést, amikor Ozzie a fogdához ért. A kezében tartotta a telefont, és meredten nézett rá. És mint ezekben a szörnyű pillanatokban mindig, most is azokra a késő esti meg kora hajnali telefonokra gondolt, amikor a családot kellett felhívnia. Borzalmas beszélgetések, amelyek drámai módon megváltoztatták, sőt tönkretették sokak életét; gyűlölte ezeket a telefonokat, de hozzátartoztak a munkájához. Egy fiatal apukát szétlőtt fejjel találtak, mellette búcsúlevél; két részeg tinédzser kirepült egy száguldó autóból; egy demens nagyapa holttestét végül az út menti árokban találták meg.

Earl Kofer hisztérikus állapotban volt, és követelte, hogy Ozzie mondja meg neki, ki ölte meg a fiát. A seriff azt felelte türelmesen, hogy egyelőre nem beszélhet a részletekről, de szívesen találkozik a rokonokkal (egy újabb szörnyűség, ami elkerülhetetlen). Nem, Earl ne menjen el Stuart házába, mert nem fogják beengedni. A rendőrök az állami bűnügyi laboratóriumból érkező nyomozókat várják, akik majd hosszú órákon keresztül dolgoznak ott. Ozzie azt javasolta, hogy a rokonok gyűljenek össze Earl házában, és ő majd délelőtt odamegy. Amikor végre sikerült letennie a telefont, az apa jajveszékelt.

A fogdában megkérdezte Tatumtól, hogy értesítették-e Marshall Prather helyettes seriffet. A férfi igazi veteránnak számított, és közeli barátja volt Stuart Kofernek, mindketten a clantoni általános iskolába jártak. Prather farmerben és pólóban érkezett, döbbenten és hitetlenkedve, nem akarta elhinni, mi történt. Bementek Ozzie irodájába, és miközben ők leültek, Tatum becsukta az ajtót. Ozzie összefoglalta az addig megismert tényeket, és Prather nem tudta elrejteni az érzéseit. Kemény fickó módjára összeszorította a fogát és eltakarta a szemét, de nem lehetett kétséges, hogy nagyon szenved.

Hosszú, fájdalmas csend után ennyit sikerült kipréselnie magából: – Együtt kezdtük a harmadikat a suliban. – Elcsuklott a hangja, lehajtotta a fejét. Ozzie ránézett Tatumra, de az inkább másfelé nézett.

Újabb hosszú csönd következett, majd Ozzie azt kérdezte: – Mit tudsz erről a nőről, Josie Gamble-ről?

Prather nagyot nyelt, és úgy rázta meg a fejét, mintha képtelen lenne úrrá lenni az érzelmein. – Egyszer vagy kétszer találkoztam vele, de nem igazán ismerem. Stu, azt hiszem, úgy egy éve állt össze vele. A nő hozzáköltözött a gyerekeivel. Jóravalónak tűnik, de sokat látott már, az biztos. Durva élete volt.

– Hogy érted?

– Ült is egy ideig. Azt hiszem, kábítószeres ügy. Színes a múltja. Stu egy kocsmában ismerkedett meg vele, ami nem nagyon meglepő, aztán elkezdtek járni. Stúnak nem tetszett, hogy két gyerek is benne van a csomagban, de a nő végül rábeszélte. Most azt gondolom, hogy Josie-nak kellett egy hely, ahol meghúzhatta magát a gyerekekkel, Stúnak meg volt néhány üres szobája a házában.

– És mi vonzotta a nőben?

– Ne viccelj már, Ozzie. Josie nem néz ki rosszul, sőt baromi csinos tud lenni, szűk farmerben fantasztikusan néz ki. Stu mindig hajkurászta a nőket, de egy olyan sem akadt, akivel ki tudott volna jönni.

– És az ivászat?

Prather levette elnyűtt sapkáját, és megvakarta a fejét.

Ozzie mogorva arccal előrehajolt. – Kérdeztem valamit, Marshall, válaszolj. Nincs idő arra, hogy az egyik zsaru fedezze a másikat, ne játszd itt nekem az ostobát. Válaszokat akarok.

– Esküszöm neked, Ozzie, nem sokat tudok. Három éve abbahagytam az ivást, nem járok már kocsmába. Igen, Stu túl sokat ivott, és szerintem egyre rosszabb lett a helyzet. Beszéltem vele erről, kétszer is. Azt mondta, ahogy azt a részeges emberek szokták, hogy minden a legnagyobb rendben van. Van egy unokatestvérem, aki még mostanában is mindig a kocsmában van, és ő azt mondta, Stúnak az a híre, hogy mindenkibe beleköt, állandóan verekszik. Nem szívesen hallgattam ezt. Azt is mondta, hogy nagyban folyik a szerencsejáték a Huey’sban, lent, a tó mellett.

– És nem gondoltad, hogy erről nekem is tudnom kéne?

– Ugyan már, Ozzie, nagyon ettem magam. Ezért beszélgettem el Stúval. És esküszöm, készültem rá, hogy megint beszélek vele.

– Ne esküdözz itt nekem. Van egy emberünk, aki iszik, verekszik, eljátssza a pénzét, mellesleg otthon veri a barátnőjét, és szerinted nekem nem kell tudnom erről. Jól mondom?

– Azt hittem, hogy tudod.

– Tudtuk – szólt közbe Tatum.

– Mi van? – csattant fel Ozzie. – Egy szót sem hallottam családon belüli erőszakról.

– Egy hónapja iktattunk egy bejelentést. Josie késő este felhívta a 911-et, azt mondta, Stu tombol. Kiküldtünk egy járőrkocsit Pirtle-lel és McCarverrel. Elrendezték az ügyet. Nyilvánvaló volt, hogy a nőt megagyalták, de nem akart feljelentést tenni.

Ozzie felbőszült. – Sosem hallottam erről, nem láttam a bejelentést. Mi történt a papírokkal?

Tatum rápillantott Pratherre, de az nem nézett vissza rá. Tatum úgy vonta meg a vállát, mintha azt akarná mondani, hogy ő aztán nem tud semmit. – Nem volt letartóztatás, csak egy egyszerű bejelentés jött. Gondolom, elkeveredtek a papírok. Nem tudom, Ozzie, nem voltam benne az ügyben.

– Fogadni mernék, hogy senki sem volt benne az ügyben. Hétszentség, hogy ha hatalmas nagy palávert csapnék, mindenkit kifaggatnék, akkor sem találnék senkit, aki benne volt az ügyben.

Prather rábámult, majd azt kérdezte: – Azt mondod akkor, Stu tehet arról, hogy lelőtték? Hm, Ozzie? Az áldozatot vádolod?

Ozzie hátrasüppedt a székében, és becsukta a szemét.

Az alsó priccsen Drew összegömbölyödött, térdét a mellkasához szorítva feküdt a vékony pokróc alatt, feje a kopott párnán. Üres tekintettel meredt a sötét falra. Már órák óta nem szólt egy szót sem. Kiera az ágy végében ült, egyik keze a bátyja lábán a pokróc alatt, a másikkal pedig hosszú hajtincseit csavargatta, miközben várakoztak. Időnként hangokat lehetett hallani a folyosón, majd elhalkultak, aztán teljes csend lett.

Az első órában a nyilvánvaló dolgokról beszéltek: édesanyjuk állapotáról, a szinte hihetetlen hírről, hogy nem halt meg, aztán Stu megöléséről. A tény, hogy meghalt, megkönnyebbülést jelentett mindkettejük számára, és féltek, de megbánást nem éreztek. Stu pofozózsáknak használta Josie-t, de őket is rendszeresen verte, és állandóan fenyegetőzött. A rémálomnak vége. Soha többé nem hallják a szörnyű hangokat, amikor egy részeg barom összeveri az anyjukat.

Önmagában az, hogy egy ócska zárkában voltak, nem számított. Talán van olyan új fogdalakó, akit zavarnának a durva, egészségtelen körülmények, de ők láttak már rosszabbat. Drew egyszer négy hónapot töltött egy másik államban működő javítóintézetben. Előző évben Kierát zárták be két napra, állítólag védőőrizetben volt. A fogdát, a börtönt túl lehet élni.

Az állandóan mozgásban lévő kis családban rendre az a kérdés merült fel, hogy legközelebb hová menjenek. Amikor majd megint az anyjukkal lesznek, elkezdhetnek terveket készíteni. Stu néhány rokonával találkoztak, de mindig úgy érezték, hogy nem látják őket szívesen. Stu szeretett azzal dicsekedni, hogy „tehermentes” a háza, mert a nagyapja ráhagyta a végrendeletében. Az igazat megvallva nem volt valami szép ház. Megtelepedett benne a kosz, ráfért volna egy felújítás, és amikor Josie megpróbált rendet rakni, takarítani, csak nemtetszést váltott ki. A gyerekek arra jutottak, hogy nem fog hiányozni nekik Stu háza.

A második órában azon törték a fejüket, mekkora bajba került vajon Drew. Ami történt, számukra puszta önvédelem volt, a túlélés és a bosszú elemi kérdése. Idővel Drew lassan, lépésről lépésre újraélte, amit tett – vagy legalábbis azt, amire még emlékezett. Olyan gyorsan történt, szinte szemvillanásnyi idő alatt. Stu fekszik az ágyán, tátva a szája, az arca vörös, és úgy horkol, mint aki megérdemelte, hogy aludjon egy jót. Bűzlik az alkoholtól. A vadállat Stu, aki bármelyik pillanatban felébredhet, és csak a vicc kedvéért elkezdi ütni-verni a gyerekeket.

A puskapor csípős szaga. Vér meg minden más fröccsen a párnára és a falra. És a döbbenet, amikor azt látja, hogy a lövés után Stu szeme fennakad.

De ahogy múltak az órák, Drew egyre csöndesebb lett. Felhúzta a takarót az álláig, és azt mondta, már nincs kedve beszélgetni. Kiera nézte, ahogy összegömbölyödik, és meredten bámul a falra.

Harmadik fejezet

A fogda épületében egyre nagyobb lett a tömeg: szolgálaton kívüli helyettes seriffek és clantoni rendőrök meg mindenféle más emberek, akiknek vagy volt valami közük a seriffhivatalhoz, vagy nem. Cigarettáztak, kávéztak, rágcsálták a szikkadt péksüteményt, és halkan, visszafogottan beszélgettek elesett bajtársukról meg a munka veszélyeiről. Ozzie-nak az irodájában volt dolga, telefonokat bonyolított az állami rendőrséggel meg a bűnügyi laboratóriummal, illetve próbálta elkerülni a riporterektől, barátoktól és idegenektől érkező hívásokat.

Amikor megérkezett Charles McGarry tiszteletes, bekísérték a nagy irodába, ahol kezet rázott Ozzie-val, aztán leült. A seriff beszámolt neki az ügy részleteiről, és elmondta, hogy Kiera kérte, hadd találkozzanak a lelkészükkel. A lány azt állította, hogy nincsenek rokonaik a környéken, nincsen hová menniük. A zárkában van a bátyjával, de Ozzie azt mondta, hogy szerinte ellene nem fognak vádat emelni. Van még két zárka a fiatalkorúaknak, de éppen foglaltak, és a lánynak különben sem kellene rács mögött lennie.

A lelkész csak huszonhat éves volt, és nagyon igyekezett, hogy a tudása szerint a lehető legjobban vezesse a rábízott gyülekezetet, amelyet egyébként Ozzie egyszer, a kampánya során meglátogatott, de akkor még egy másik lelkipásztor teljesített ott szolgálatot. McGarry kedves fiatalembernek tűnt, és a jelek szerint nagyon megviselte a helyzet. A Jó Pásztor Bibliai Egyház alkalmazta tizennégy hónappal korábban, ez volt az első megbízatása, nyomban azután kapta, hogy elvégezte a papneveldét. Kapott egy csésze kávét Tatumtól, aztán elmondott mindent, amit csak tudott a Gamble családról. Fél évvel korábban találkozott először Josie-val és a gyerekekkel, amikor a gyülekezet egyik tagja megemlítette McGarrynek, hogy valószínűleg segítségre lenne szükségük. A lelkész elment hozzájuk valamelyik hétköznap este, de Stuart Kofer nagyon gorombán bánt vele. Mielőtt eljött, McGarry még meghívta Josie-t a vasárnapi istentiszteletre. Az asszony meg a gyerekek el is mentek néhányszor, de Josie nem titkolta: Kofernek nagyon nem tetszik, hogy templomba járnak. Anélkül, hogy Stu tudott volna róla, McGarry kétszer is hosszan elbeszélgetett az asszonnyal, és mélyen megdöbbent azon, mi minden történt már velük. Josie mindkét gyereke házasságon kívül született még tinédzser korában, megjárta a börtönt kábítószer-birtoklásért, és elismerte, hogy sok rosszat tett, de határozottan azt állította, hogy ez már a múlt. Amíg a börtönbüntetését töltötte, a gyerekek nevelőszülőknél voltak, illetve árvaházban.

– El tudja vinni valamilyen biztonságos helyre a lányt? – kérdezte Ozzie.

– Persze. Egyelőre nálunk lakhat.

– Az ön családjánál?

– Igen. Feleségem van meg kicsi gyerekünk, és úton van a következő. A paplakban lakunk, a templom mellett. Kicsi a lakásunk, de találunk helyet Kierának.

– Rendben van. Vigye haza, de nem hagyhatja el a környéket. A nyomozóink majd beszélni akarnak vele.

– Semmi gond. Drew nagy bajban van?

– Óriási nagy bajban. Annyit már most elmondhatok, hogy egyhamar biztosan nem kerül ki innen. A fiatalkorúak zárkájában marad, és a bíróság egy-két napon belül védőt rendel ki mellé. Addig nem beszélünk vele. Úgy tűnik, hogy az ügyben minden világos, mint a nap. Elismerte a húgának, hogy lelőtte Kofert. Más gyanúsított nincs. Rettentő nagy bajban van, tiszteletes úr, elképesztően nagy bajban.

– Értem. Köszönöm, hogy szóltak nekem.

– Nincs mit.

– És hadd fejezzem ki a részvétemet. Nehéz elhinni, mi történt.

– Bizony nehéz. Jöjjön, menjünk el a lányért.

McGarry ment Ozzie és Tatum után. Amikor átvágtak a zsúfolt fogadótéren, nagy lett a csönd. Néhányan úgy bámultak a tiszteletesre, mintha az már csatlakozott volna a másik oldalhoz. Hiszen azért van ott, hogy támogatást nyújtson a gyilkos családjának. Az idegen helyen és a még kevésbé ismerős helyzetben a lelkész nem ismerte fel a durva, kemény pillantások jelentőségét.

A fegyőr kinyitotta az ajtót, a három férfi belépett a zárkába. Kiera tétovázott, mintha nem tudná, mit tegyen, de aztán felpattant és odarohant McGarryhez. Órák óta az első ember, akiben megbízhat. A lelkész szorosan magához ölelte a lányt, megsimogatta a fejét, azt suttogta neki, azért jött, hogy elvigye, és az édesanyja rendbe fog jönni. Kiera zokogva bújt oda hozzá. Nem akarták elengedni egymást, és Ozzie rápillantott Moss Juniorra.

Na, lépjünk tovább.

A sötétbe borult alsó priccsen Drew szinte eltűnt a pokróc alatt, és meg sem mozdult. McGarrynek végül sikerült finoman eltolnia magától Kierát néhány centire. Megpróbálta letörölni a lány könnyeit, de azok megállás nélkül folytak végig az arcán.

– Elviszlek hozzánk – ismételgette McGarry, és Kiera megpróbált mosolyogni. A lelkész az alsó priccsre, Drew-ra pillantott, de hát jóformán nem látott semmit. Ozzie-ra nézett: – Mondhatok neki valamit? – kérdezte.

A seriff válaszul határozottan megrázta a fejét. – Menjünk.

McGarry karon fogta Kierát, és kilépett vele a folyosóra. A lány meg sem próbált mondani valamit Drew-nak, aki az ajtó becsukódása után egyedül maradt sötét világában. Ozzie az egyik oldalsó kijáraton vitte ki őket a parkolóba. Amikor beültek McGarry kocsijába, megjelent Swayze, és súgott valamit Ozzie-nak.

A seriff meghallgatta, aztán bólintott. – Jól van. – Odalépett a kocsi vezetőoldali ablakához. – Most telefonáltak a kórházból – közölte a férfival. – Josie Gamble magához tért, és a gyerekeiről kérdezősködik. Odamegyek most. Ha akar, eljöhet, és kint megvárhatnak.

* * *

Ozzie, miközben Tatummal elszáguldott az autójában, leszögezte magában: lehet, hogy egész nap ide-oda fog rohangálni, miközben újabb és újabb részletei derülnek ki a szörnyű történetnek. Amikor megállás nélkül elhajtott egy stoptábla mellett, Tatum azt kérdezte: – Nem akarod, hogy én vezessek?

– Én vagyok a megyei seriff, és fontos ügyben járok el. Szerinted ki merne panaszkodni?

– Én biztosan nem. Figyelj csak. Amikor ott volt a lelkész, felhívott Looney a helyszínről. Earl Kofer odament elborult aggyal, azt mondta, látni akarja a fiát. Looney és Pirtle biztosították a helyszínt, de Earl nem tágított, mindenképpen be akart menni a házba. Vele volt néhány unokaöcs is, fiatal srácok, akik megpróbáltak keménykedni, és nagy jelenetet rendeztek a ház előtti udvaron. Éppen akkor érkeztek meg az állami nyomozók a bűnügyi laboratóriumból, és sikerült meggyőzniük Earlt, hogy az egész ház egy bűncselekmény helyszíne, és a törvény nem engedi meg, hogy ő bemenjen. Így aztán Earl leparkolta a kisteherautóját a ház előtt, és azóta ott ül a két unokaöccsével. Looney megkérte, hogy menjen el, de azt felelte, hogy az ő ingatlana. Pontosabban azt, hogy a család ingatlana. Azt hiszem, még mindig ott van.

– Oké, nagyjából egy óra múlva elmegyek Earlhöz, és beszélek az egész családdal. Akarsz velem jönni?

– Akar a halál.

– Velem jössz, ez parancs. Szükségem lesz két fehér fiúra, és azt akarom, hogy te meg Looney gyertek velem.

– Azok az emberek rád szavaznak?

– Mindenki rám szavazott, Moss, nem tudtad? Amikor az ember megnyer egy helyi választást, mindenki meg még a nagymamája is rá szavaz. A szavazatok hetven százalékát kaptam meg, úgyhogy nem panaszkodhatom, de még egyetlen olyan emberrel sem találkoztam Ford megyében, aki ne rám szavazott volna. És büszkék is rá, alig várják, hogy megint szavazhassanak rám.

– Úgy tudtam, hogy hatvannyolc százalékot kaptál.

– Hetven lett volna, ha a te döglusta rokonaid is elmentek volna szavazni.

– Még hogy döglusta? Az én rokonaim szavaznak, mint a güzü, Ozzie. Fáradhatatlan és kérlelhetetlen szavazók. Szavaznak kora reggel, egész nap vagy késő este, igazi és hamis szavazólapon. Szavaznak halottak, őrültek, kiskorúak meg elítélt bűnözők nevében is, akiknek nincs is joguk szavazni. Biztosan nem emlékszel, talán húsz éve lehetett, hogy lecsukták a nagyapámat, mert halottak nevében szavazott. Egyetlen választás alatt kéttemetőnyi halott nevében. De még ez sem volt elég, az ellenfele hat szavazattal győzött, aztán feljelentette.

– A nagybátyád börtönbe került?

– Nem börtönbe, hanem fogdába. Úgy három hónapot töltött ott, azt mondta, nem olyan szörnyű, és amikor kijött, igazi hősnek számított, de többé sosem szavazhatott.

Ozzie leparkolt a sürgősségi osztály bejárata közelében, aztán sebes léptekkel bementek az épületbe. Ugyanaz a két helyettes seriff ment velük végig a folyosón, ahol ugyanaz a fiatal orvos csevegett egy ápolónővel. Gyors összegzést adott. Josie Gamble magánál van, de nyugtatót és fájdalomcsillapítót kap az állát ért sérülés miatt. Az életjelei normálisak. Nem mondták meg neki, hogy Stuart Kofer meghalt, és azt sem, hogy a fiát, Drew-t letartóztatták. A gyerekeiről kérdezett, és az orvos megnyugtatta, hogy biztonságban vannak.

Ozzie mély levegőt vett, ránézett Tatumra, aki a gondolataiban olvasott, és már rázta is a fejét, miközben azt mondta halkan: – Ez a tiéd, főnök.

– Elbír a rossz hírekkel? – kérdezte Ozzie az orvostól.

Az csak elmosolyodott, és megvonta a vállát. – Most vagy később, lényegében mindegy.

– Menjünk – mondta Ozzie.

– Én itt várok – felelte Tatum.

– Nem. Velem jössz.

* * *

Negyedórával később Ozzie és Tatum már kifelé jöttek a kórházból, amikor meglátták, hogy a lelkipásztor Kierával a sürgősségi osztály várójában ül. Ozzie odasétált hozzájuk, és halkan elmondta, hogy éppen most beszélt Josie-val, a nő teljesen magánál van, és nagyon szeretné látni Kierát. Kofer halálának, illetve Drew letartóztatásának a híre rettenetesen felzaklatta, össze van zavarodva, és mindenképpen beszélni akar a lányával.

Ozzie megint megköszönte a lelkésznek a segítséget, és megígérte, hogy majd később telefonál.

Amikor a kocsihoz értek, azt mondta Tatumnak: – Te vezetsz. – Aztán odament az utasoldali ajtóhoz.

– Boldogan. Hová megyünk?

– Hát, már jó néhány órája nem láttam a véres holttestet, úgyhogy nézzük meg Stuartot, az isten nyugosztalja.

– Nem hiszem, hogy sokat mozgolódott volna azóta.

– És beszélnem kell az államiakkal.

– Egy ilyen ügyet nem szúrhatnak el, az tuti.

– Jó srácok.

– Ha te mondod. – Tatum behúzta a kocsiajtót, beindította a motort.

Amikor már a városhatáron kívül voltak, Ozzie azt mondta: – Fél kilenc van, és hajnali három óta fent vagyok.

– Velem is ez a helyzet, különösképpen, ami a fél kilencet illeti.

– És még nem reggeliztem.

– Majd’ éhen pusztulok.

– Mi van nyitva ezen a gyönyörű órán?

– Hát, a Huey’s valószínűleg éppen most zár, és ott különben sincs reggeli. Mit szólnál a Fűrészporhoz?

– Fűrészpor?

– Aha. Szerintem az az egyetlen hely, ami ilyen korán nyitva van vasárnap, legalábbis a megyének ebben a részében.

– Azt tudom, hogy ott biztosan szívesen látnak engem, külön ajtó van nekem, rajta a szöveg: A négerek itt jöhetnek be.

– Úgy hallottam, hogy már levették a táblát. Voltál már bent is?

– Nem, kérem, Tatum helyettes seriff, még sosem jártam a Fűrészpor nevű helyen. Gyerekkoromban még a Klán ott tartotta az összejöveteleit, a legkevésbé sem titokban. Lehet, hogy a kilencvenes években élünk, de azok az emberek, akik a Fűrészporba járnak, meg azok is, akik télidőben a vaskályha mellett melegednek, és közben niggervicceket mesélnek, meg azok, akik dohányt rágcsálnak a tornácon, aztán kiköpnek a földútra, és a maguk farigcsálta figurákkal dámáznak – na, ezek nem olyan emberek, akiknek keresem a társaságát.

– Kiváló ott az áfonyás palacsinta.

– Az enyémbe valószínűleg mérget tennének.

– Nem, dehogy. Rendeljük ugyanazt, aztán amikor kihozzák az ételt, kicseréljük egymás közt. Ha elkezdek fulladozni és feldobom a talpam, akkor egyszerre tudtok eltemetni Koferrel. A mindenségit, micsoda parádé lenne a főtéren!

– Nem szeretnék a Fűrészporba menni.

– Ozzie, kétszer választottak meg hatalmas különbséggel Ford megye seriffjének. Te vagy itt a Nagy Ember, és nem akarom elhinni, hogy nem mersz bemenni egy nyilvános helyre enni valamit. Ha félsz, megígérem, hogy megvédelek.

– Nem erről van szó.

– Hadd kérdezzek valamit. Hány fehér tulajdonban lévő helyet kerülsz el, amióta hét éve megválasztottak seriffnek?

– Hát, még nem voltam az összes fehér templomban.

– De csak azért, mert egyszerűen lehetetlen lenne elmenni az összesbe. Legalább ezer van belőlük, és állandóan épülnek újak. És különben sem templomokra gondoltam.

Ozzie a kérdésen tűnődött, miközben kis tanyák meg fenyőerdők mellett hajtottak el. Végül azt mondta: – Csak ez az egy jut az eszembe.

– Akkor menjünk!

– Még mindig ott lóg a bejáratnál a konföderációs zászló?

– Valószínűleg igen.

– Ki most a tulajdonos?

– Nem tudom. Néhány éve voltam ott utoljára.

Átvágtak egy patak felett, aztán ráfordultak egy másik megyei országútra. Tatum, az út közepén autózva, rálépett a gázpedálra. Hét közben sem volt nagy forgalom ezen az úton, vasárnap reggel meg pláne nem.

– A Pine Grove-i körzet – szólalt meg Ozzie. – Kilencvenöt százalék fehér, és csak harminc százalék szavazott rám.

– Harminc százalék?

– Aha.

– Meséltem már neked az anyám apjáról? Mindenki csak vén morcosnak hívta. Még a születésem előtt meghalt, valószínűleg így volt jobb. Negyven évvel ezelőtt indult a Tyler megyei seriffválasztáson, és nyolc százalékot kapott. Úgyhogy a harminc százalék egészen imponáló eredmény.

– A választások estéjén nem tűnt olyan imponálónak.

– Add fel, főnök. Óriási nagy volt a győzelmed. És most itt a lehetőség, hogy felvilágosítsd a Fűrészpor törzsközönségét.

– Miért ez a neve?

– Rengeteg fűrészmalom van a környéken, sok a favágó. Kemény fickók. Hamarosan megtudjuk.

A parkolóban kisteherautók álltak, köztük néhány új is, de a legtöbb régi volt, tele horpadásokkal. Összevissza parkíroztak, mintha a sofőrök őrült tempóban rohantak volna be reggelizni. Egy kissé megdőlt zászlórúdon a nagyszerű Mississippi állam és a dicsőséges Konföderáció lobogója lengedezett. Két fekete medve bökdöste egymást az oldalsó tornác mellett álló ketrecben. Recsegett a deszkapalló, amikor a két férfi átment rajta. A főbejárat egy zsúfolt vegyeskereskedésbe nyílt, füstölt húsok lógtak a mennyezetről. Sült szalonna és égő fa erős illata ülte meg a levegőt. A pult mögött álló asszony ránézett Tatumra, aztán Ozzie-ra, és végül sikerült biccenteni, majd köszönnie is: – ’Reggelt!

Üdvözölték őt, aztán mentek tovább az épület hátsó részében lévő étkezdébe. Az asztaloknak úgy a felénél ültek vendégek, csak fehér férfiak, egyetlen nő sem. Ettek, kávéztak, néhányan dohányoztak, és mintha mindannyian beszélgettek volna, amíg meg nem látták Ozzie-t. A zaj jól érezhetően kisebb lett, de csak egy-két másodpercig tartott, mire megállapították, hogy ki az illető, és mind a két férfi rendőr. Azután – mintha bizonyítani akarnák, milyen toleráns emberek – még élénkebben folytatták a beszélgetést, és igyekeztek tudomást sem venni róluk.

Tatum egy üres asztal felé intett, leültek. Ozzie nyomban elmélyülten tanulmányozni kezdte az étlapot, bár felesleges volt. Egy felszolgálónő lépett az asztalukhoz kezében egy kanna kávéval, és teletöltötte mindkettejük csészéjét.

A legközelebbi asztalnál ülő férfi másodszor is rájuk nézett, és Tatum megszólította. – Régen csodálatos áfonyás palacsintát sütöttek itt. Adnak még ilyet?

– Naná, hogy adnak – felelte a férfi vigyorogva, aztán megpaskolta szépen domborodó pocakját. – Az meg a szarvaskolbász segít megőrizni az alakomat. – Erre néhányan felnevettek.

– Most hallottunk Stuart Koferről – szólalt meg egy másik férfi. Hirtelen csend lett. – Igaz a hír?

Tatum gyorsan biccentett a főnökének, mintha azt akarná mondani: – Eljött a pillanatod. Viselkedj úgy, ahogy egy megyei seriffnek kell!

Ozzie háttal ült a vendégek felének, ezért felemelkedett a székről, és úgy állt meg, hogy mindannyiukkal szemben legyen. – Sajnos igaz – mondta. – Stuartot lelőtték hajnali háromkor az otthonában. Elvesztettük az egyik legjobb emberünket.

– Ki ölte meg?

– Most még nem beszélhetek a részletekről. Lehet, hogy holnap majd többet tudunk mondani.

– Azt hallottuk, hogy a srác lőtte le, aki nála lakott.

– Őrizetbe vettünk egy tizenhat éves fiút. Az anyja Kofer barátnője volt. Csak ennyit mondhatok. Az állami rendőrség már ott van a bűntény helyszínén. Ennél többet nem tudok mondani. Talán majd holnap.

Ozzie barátságosan beszélt, és arra, ami ezután történt, ő maga sem írhatott volna jobb forgatókönyvet. Egy koszos bakancsot és kopott kezeslábast viselő ráncos öregember, a fején egy állateledel-gyártó vállalat logóját hirdető sapkával azt mondta tiszteletteljes hangon: – Köszönjük szépen, seriff.

Csönd lett, de megtört a jég. Mások is köszönetet mondtak.

Ozzie visszaült a székére, és palacsintát rendelt meg kolbászt. Miközben kávét kortyolgatva várakoztak, Tatum azt mondta: – Biztosan jót tesz a kampányodnak.

– Sosem gondolkozom a politikán.

Tatum visszafojtotta a nevetését és elfordította a fejét. – Az a helyzet, főnök, hogy ha havonta egyszer eljönnél ide reggelizni, az összes szavazatot megkapnád.

– Nem kell az összes szavazat. Csak hetven százalék.

A pincérnő letette eléjük a jacksoni napilap vasárnapi számát, és rámosolygott Ozzie-ra. Tatum elvette a sportmellékletet, Ozzie meg, hogy múlassa valamivel az időt, az állami híreket olvasgatta. De aztán elkalandozott a tekintete a tőle jobbra lévő falra. A közepén két futballcsapat, az Ole Miss és a Mississippi State bajnoki beosztása függött, körülöttük pedig a két csapat lobogói meg a bekeretezett, fekete-fehér fényképek a tegnap hőseiről különböző beállításokban. Mindenki fehér volt, még egy másik korszakból.

Ozzie a clantoni középiskola csapatában játszott, és arról álmodozott, hogy ő lesz az első fekete játékos az Ole Missben, de nem került be. Volt már két fekete a programban, és Ozzie arra jutott magában, hogy akkoriban kettő elég is volt. Az Alcorn State csapatához igazolt, négy évre írt alá, de még az első évben átkerült az L. A. Ramshez. Tizenegy mérkőzésen játszott, aztán egy térdsérülés miatt kénytelen volt visszamenni Mississippibe.

A régi sztárok arcát tanulmányozta, és azon merengett magában, vajon hányan játszottak közülük igazi profi bajnokságban. Két másik Ford megyei játékosból lett profi, mindketten feketék voltak, de az ő fotójukat sem lehetett látni a falon.

Felemelte néhány centivel az újságot, megpróbált elolvasni egy cikket, de nem tudott odafigyelni. Körülötte az időjárásról beszélgettek a vendégek, a közelgő viharról, meg arról, hogy harapnak-e a sügérek a Chatulla-tóban; szóba jött a halála egy öreg gazdának, akit mindannyian ismertek, meg a jacksoni szenátor legújabb trükkjei is. Ozzie, miközben úgy tett, mintha olvasna, hallgatta, miket mondanak, és azon tűnődött, vajon miről beszélnének, ha ő nem lenne ott. Ugyanazok a témák lennének terítéken? Valószínűleg igen.

Ozzie tudta, hogy a hatvanas évek végén a Fűrészpor azoknak a forrófejű fehéreknek volt a gyülekezőhelye, akik mindenképpen magániskolát akartak építtetni, miután a Legfelsőbb Bíróság elárulta a deszegregációt. Az iskola végül egy adományul kapott területen épült fel Clanton mellett; egyszerű fémépület, rosszul fizetett tanárok és alacsony tandíj, amely sosem tudott elég alacsony lenni. Néhány év után bezárt – egyre csak halmozódott az adóssága, és nagy nyomás nehezedett a megyére, hogy a közösségi fenntartású iskolákat támogassa.

Megérkezett a palacsinta meg a kolbász, és a felszolgálónő újratöltötte a csészéiket.

– Ettél már szarvaskolbászt? – kérdezte Tatum. Életének negyven-egynéhány éve alatt jóformán ki sem tette a lábát Ford megyéből, mégis gyakran gondolta úgy, hogy sokkal többet tud a világról, mint a főnöke, aki a futballcsapattal egyszer átutazta egész Amerikát.

– A nagymamám csinált hajdanán – felelte Ozzie. – Figyeltem őt közben. – Betett a szájába egy falatot, megízlelgette, majd azt mondta: – Kicsit túl fűszeres.

– Láttam, hogy a falon lévő fényképeket nézegeted. Kellene ide egy rólad is, főnök.

– Nem nekem való hely ez, Tatum. Kibírom, hogy itt nincs rólam fotó.

– Majd meglátjuk. Ez így nincsen rendben.

– Mindegy.

Nekiláttak az irtózatos mennyiségű palacsintának, amennyi egy négytagú családnak is elég lett volna. Néhány falat után Tatum közelebb hajolt a seriffhez. – Mit gondolsz a temetésről meg az egyebekről?

– Ha még nem vetted volna észre, Moss, nem vagyok a család tagja. Gondolom, majd a szülei eldöntik, mi lesz.

– Jó, de hát az mégsem lehet, hogy csak egyszerűen beteszik a földbe, nem igaz? A fenébe is, Stuart a testület tagja volt, Ozzie. Ilyenkor felvonulás van, zenekar meg díszsortűz. Azt akarom, hogy amikor majd engem temetnek, hatalmas tömeg legyen, és ott zokogjon mindenki.

– Valószínűleg nem így lesz. – Ozzie letette az evőeszközöket, és ivott egy korty kávét. Úgy nézett rá a helyettesére, mintha az óvodás korú gyerek lenne, és azt mondta: – Tisztázzunk egy apróságot, Moss. Nem állíthatjuk, hogy Stuart szolgálatteljesítés közben halt meg. Éppenséggel nem volt szolgálatban, minden valószínűség szerint leitta magát, tivornyázott, az ördög tudja, mit csinált. Nem biztos, hogy olyan könnyű lesz óriási tömeget összecsődíteni a díszes búcsúztatáshoz.

– Mi van, ha a család nagy felhajtást akar?

– Figyelj, most egyelőre ott tartunk, hogy még fényképeket csinálnak a holttestről. Majd később visszatérünk erre, jó? Most egyél. Mindjárt indulnunk kell a házhoz.

* * *

Mire odaértek Stuart házához, Earl Kofer és az unokaöccsei már elmentek. Egyszer csak ráuntak a várakozásra, és valószínűleg szükség is volt rájuk otthon, a családnál. A ház előtti kocsibejárón és az udvaron rendőrautók és mindenféle hivatalos járművek parkoltak: két furgon az állami bűnügyi laboratóriumból, egy mentőautó, ami arra várt, hogy elszállítsa Stuartot, és még egy mentősökkel, hátha szükség lesz rájuk; az önkéntes tűzoltóság néhány autója is ott volt, ahogy az ilyenkor lenni szokott, hogy segítsen a nagy felfordulásban.

Ozzie ismerte az egyik állami nyomozót, akitől rövid tájékoztatást is kapott, nem mintha szükség lett volna rá. Ismét megnézték Stuartot, pontosan ott volt, ahol korábban, azzal a különbséggel, hogy a vér körülötte a lepedőn még sötétebb lett. Az összefröcskölt párnák eltűntek. Két, védőoverált viselő technikus körültekintően mintákat vett az ágy fejrésze fölötti falról.

– Elég egyértelmű ügynek tűnik – állapította meg a nyomozó. – De azért elvisszük egy gyors halottkémi vizsgálatra. Gondolom, a srác még mindig a fogdában van.

– Ott – felelte Ozzie. Hol lenne? Ozzie, ahogy máskor is, most is nehezen viselte az állami szervektől érkező fickók arroganciáját, akik mindig felsőbbrendűségük biztos tudatában jelentek meg a bűntények helyszínén. Nem lett volna kötelessége odahívni őket, de megtanulta már, hogy a gyilkossági ügyeket követő bírósági tárgyalásokon az állami rendőrség szakértői nagyobb hatást gyakorolnak az esküdtekre. Végül mindig csak az ítélet számít.

– Levették az ujjlenyomatát?

– Nem. Úgy gondoltuk, hogy maguk majd megcsinálják.

– Jól van. Bemegyünk a fogdára, levesszük az ujjlenyomatát, és megnézzük, van-e lőpormaradvány a kezén.

– Nem szalad el.

Kiléptek a ház elé, Tatum cigarettára gyújtott, Ozzie meg kávét kapott papírpohárban egy tűzoltótól, aki magával hozta a termoszát. Ott tébláboltak kicsit, Ozzie húzni próbálta az időt, mielőtt elindulnának a következő állomásra. Ismét kinyílt a bejárati ajtó, hátrálni kezdett kifelé egy technikus, gurulós ágyat húzott, amelyen Stuart feküdt szorosan letakarva. Legurították az ágyat a kövezett gyalogúton, beemelték a mentőkocsiba, becsukták az ajtót.

* * *

Earl és Janet Kofer néhány kilométernyire laktak egy, a hatvanas évek stílusát idéző, lapos tanyaházban, ahol három fiút és egy lányt neveltek fel. Stuart volt a legidősebb gyerekük, és ezért ő örökölte a nagyapjától az erdővel borított négyhektáros földet meg a házat, amelyben élt, majd meghalt. A Kofer család tagjai klánt alkottak, nem voltak tehetősek, nem büszkélkedhettek sok földdel, de mindig keményen dolgoztak, szerényen éltek, és igyekeztek kerülni a bajt. Amiből bizony akadt sok mindenfelé a megye déli részében.

Amikor először mérette meg magát választáson, Ozzie-nak fogalma sem volt róla, hogyan szavazott a család. De négy évvel később, amikor Stuart egyenruhában feszített és csillogó járőrkocsival közlekedett, Ozzie megkapta a család összes szavazatát. Stuart rokonai büszkén kitették az Ozzie-t reklámozó táblákat a házuk elé, és még kis összegekkel támogatták is a kampányát.

És most, ezen a szörnyű vasárnap reggelen mindannyian a seriffet várták, hogy részvétet nyilvánítson és válaszoljon a kérdéseikre. Ozzie, hogy ne legyen egyedül, magával vitte Tatumot, ő ült a kormánynál, és utánuk jött egy másik kocsiban két fehér helyettes seriff, Looney és McCarver. Végül is Ozzie Mississippi állam egyik megyéjének volt a seriffje, és már alaposan megtanulta, hová vigyen magával fehér embert, és hová feketét.

Ahogy arra számítani lehetett, a hosszú kocsibejárót megtöltötték a személy- és kisteherautók. A tornácon férfiak várakoztak, és közben dohányoztak, ahogy más férfiak egy közeli savanyúfa alatt csinálták ugyanezt. Tatum leparkolt, kiszálltak, és elindultak a ház előtti gyepen, a rokonok pedig odaléptek hozzájuk, hogy komoran üdvözöljék őket. Ozzie, Tatum, Looney és McCarver, miközben a ház felé tartottak, kezet ráztak mindenkivel, és részvétet nyilvánítottak a gyászoló családnak. Earl a bejárat közelében ült, de ekkor felállt, majd odament Ozzie-hoz, és megköszönte neki, hogy eljött. A szeme vöröslött, fájdalom sugárzott belőle, és amikor Ozzie két kézzel megrázta az övét, megint zokogni kezdett. A férfiak a seriff köré gyűltek, várták, hogy mondjon neki valamit.

Ozzie belenézett a szomorú, zavart szemekbe, bólintott, és megpróbált úgy tenni, mintha őt is ugyanolyan mély fájdalom kínozná. – Valójában nem tudok sokkal többet mondani, mint amennyit már tudnak – kezdte. – A hívás hajnali két óra negyven körül érkezett, Josie Gamble fia telefonált, azt mondta, összeverték az anyját, azt hitte, meghalt. Amikor kiértünk, eszméletlenül találtuk az asszonyt a konyhában, a tizennégy éves lánya volt mellette, aki azt mondta, hogy a bátyja lőtte le Stuartot. Aztán megtaláltuk Stuartot a szobájában, az ágyán. Egyetlen lövést kapott a fejébe, a szolgálati fegyverével lőtték le, ami szintén az ágyán volt. A fiú, Drew nem volt hajlandó beszélni, bevittük. Most a fogdán van.

– Semmi kétség, hogy ő tette? – kérdezte valaki.

Ozzie a fejét rázta, nincs kétség. – Nézzék, egyelőre nagyjából csak ennyiről számolhatok be. Az igazság az, hogy nem sokkal tudunk többet, mint amennyit most elmondtam. És nem is vagyok biztos abban, hogy van még más is. Holnapra talán kiderül még néhány részlet.

– Nem jön ki a fogdából, ugye? – kérdezte egy másik rokon.

– Nem. Arra számítok, hogy a bíróság nagyon gyorsan kirendel mellé egy védőt, és onnantól átveszi őt a rendszer.

– Lesz tárgyalás?

– Fogalmam sincs.

– Hány éves ez a fiú?

– Tizenhat.

– Felnőttként kezelik, és bevágják majd a siralomházba?

– Erről a bíróságnak kell döntenie.

Csönd lett, néhányan maguk elé meredtek, mások a szemüket törölgették. Earl azt kérdezte halkan: – Hol van most Stuart?

– Elviszik halottkémi vizsgálatra Jacksonba, az állami bűnügyi laboratóriumba. Aztán majd átadják önnek és Mrs. Kofernek. Ha nem gond, szeretnék beszélni Janettel.

– Nem tudom, seriff – felelte Earl. – Ágyban fekszik, mellette vannak a testvérei. Szerintem most nem akar mást látni. Adjon neki egy kis időt.

– Természetesen. Kérem, tolmácsolja neki őszinte részvétemet.

Két újabb autó érkezett, egy harmadik meg lelassított kint az úton. Ozzie eltöltött még néhány kínos percet a rokonokkal, aztán elbúcsúzott. Earl és a többiek megköszönték neki, hogy eljött. Megígérte, hogy másnap telefonál, és tájékoztatja őket.

Negyedik fejezet

Jake Brigance hetente hatszor, vasárnap kivételével a hét minden áldott napján egészen képtelen időpontban, fél hatkor ébredt a kellemetlenül zajos ébresztőórára. Hetente hatszor egyenesen a kávéfőzőhöz ment, megnyomott egy gombot, aztán lement az alagsorban lévő, külön bejáratú fürdőszobájába. Távol még alvó feleségétől és kislányától öt percen keresztül zuhanyozott, aztán újabb öt percet töltött a szertartás egyéb részeivel, majd magára húzta az előző este kikészített ruháját. Felsietett a konyhába, öntött magának egy csésze kávét, visszament a hálóba, egy csókkal elbúcsúzott a feleségétől, megitta a kávét, és pontosan háromnegyed hatkor kilépett a konyhaajtón a hátsó udvarba. Hetente hatszor Clanton sötét utcáiban elautózott a festői szépségű főtérhez, amelyen ott magasodott a méltóságteljes bírósági épület, Jake életének központja. Leparkolt a Washington Streeten lévő irodája előtt, és pontban hat órakor, hetente hatszor, besétált a Kávézóba, hogy meghallgasson vagy megosszon néhány pletykát, no meg persze, hogy elfogyassza a reggelijét: pirítóst fehér kenyérből és darakását.

De a hetedik napon pihent. Vasárnap nem szólt a vekker, ilyenkor Jake és Carla jó ideig nem kelt ki az ágyból. Jake végül fél nyolc körül felkelt, de azt mondta Carlának, hogy aludjon még egy kicsit. Lement a konyhába, buggyantott tojást készített meg pirítóst, aztán kávéval és narancslével együtt az ágyba vitte a reggelit a feleségének. Egy normális vasárnapon.

De ezen a napon semmi sem volt normális. Hét óra után öt perccel megszólalt a telefon, és mivel Carla ragaszkodott hozzá, hogy a készülék Jake éjjeliszekrényén álljon, a férfi nem tehetett mást, felvette a kagylót.

– A helyedben elmennék néhány napra a városból. – Harry Rex Vonner, talán a legjobb és bizonyos időszakokban az egyetlen barátja reszelős hangja szólt a telefonban.

– Neked is jó reggelt, Harry Rex. Remélem, jó híreid vannak.

Harry Rex, a tehetséges és ravasz válóperes ügyvéd, Ford megye sötétebb bugyraiba is lemerült néha, és rettentő büszke volt arra, hogy a rendőröket kivéve mindenkinél hamarabb tudomást szerez a hírekről, pletykákról.

– Az éjszaka fejbe lőtték Stuart Kofert. Meghalt. Ozzie bevitte a fickó barátnőjének a gyerekét, egy tizenhat éves srácot, aki talán tizenkettőnek sem néz ki. Most a fogdában vár ügyvédre. Tuti, hogy Noose bíró is tud erről, és már töri a fejét, hogy kit jelöljön ki.

Jake felült az ágyban, eligazította a háta mögött a párnát. – Stuart Kofer meghalt?

– Nem is lehetne halottabb. A kissrác kiloccsantotta az agyát, amikor aludt. Ez bizony, öregem, kőkemény gyilkossági ügy. Rendőrgyilkosságért ebben az államban tízből kilencszer gázkamrába küldik a delikvenst.

– Nem te intézted a válását?

– Az elsőt igen, a másodikat nem. Pipa volt a honoráriumom miatt, elégedetlen ügyfél lett. Amikor felhívott a második ügyében, elhajtottam. Őrült tyúkokat vett feleségül, de hát odavolt a rossz nőkért, főleg azokért, akik szűk farmerben járnak.

– Gyereke volt?

– Nem tudok róla. És ő sem tudott róla.

Carla kikelt az ágyból, és megállt mellette. Homlokráncolva nézett Jake-re, mintha nem hinné, amit hall. Három héttel korábban Stuart Kofer elment hozzá az iskolába, és nagyszerű prezentációt tartott a hatodikosoknak az illegális kábítószerek veszélyeiről.

– De hát csak tizenhat éves – mondta Jake a szemét dörzsölgetve.

– Úgy beszélsz, ahogy azt egy igazi liberális védőügyvédtől várjuk. Jake, Noose pillanatokon belül telefonálni fog. Gondolkozz kicsit. Ki képviselte a vádlottat Ford megye utolsó emberölési ügyében? Te. Carl Hailey-t.

– De hát ez öt éve volt.

– Az nem érdekes. Mondj még egy ügyvédet a környéken, akinek akár csak eszébe jut, hogy elvállaljon egy komoly büntetőjogi ügyet. És ami ennél is fontosabb, Jake, az egész megyében sincs senki, aki elég felkészült lenne.

– Ne mondd már. Mi van Jack Walterrel?

– Megint iszik. A múlt hónapban két panasz is érkezett Noose-hoz az elégedetlen ügyfelektől, és ő értesíteni fogja az állami ügyvédi kamarát. – Jake-et csodálattal töltötte el, hogy Harry Rex mindig naprakész az ilyen ügyekben.

– Úgy tudtam, hogy elvonóra küldték.

– Stimmel, de visszajött, és szomjasabb, mint valaha.

– Mi van Gill Maynarddal?

– Tavaly csúnyán megégette magát abban a nemierőszak-ügyben. Közölte Noose-szal, hogy visszaadja az ügyvédi engedélyét, mielőtt megint bajba kerülne kijelölt védőként. És nagyon rossz állapotban van a fickó. Noose-nak elborult az agya attól, amit a tárgyalóteremben művelt. Mondj egy másik nevet.

– Oké, értem. Hadd gondolkozzak kicsit.

– Közlöm veled, Jake, hogy csak az idődet pocsékolod. Noose még ma fel fog hívni valamikor. Nem tudsz elutazni egy-két hétre?

– Ne hülyéskedj már, Harry Rex. Kedd reggel meghallgatásunk lesz Noose előtt az egészen jelentéktelen Smallwood-ügyben. Talán rémlik?

– A francba. Azt hittem, az jövő héten lesz.

– Szerencse, hogy én viszem az ügyet. És akkor még nem is beszéltünk arról, hogy Carlának dolgoznia kell, Hanna meg iskolába megy. Hülyeség azt hinni, hogy egyszerűen csak eltűnhetnénk. Nem menekülök el, Harry Rex.

– Hidd el, azt kívánod majd, hogy bárcsak hallgattál volna rám. Ebből az ügyből csak baj lehet.

– Ha Noose felhív, elmagyarázom neki, miért nem tudom elvállalni. Azt javaslom majd, hogy jelöljön ki valakit egy másik megyéből. Kedveli azt a két oxfordi fickót, akik mindent elvállalnak, és korábban is adott már nekik munkát.

– Azt hallottam, hogy egy halom fellebbezésen dolgoznak halálbüntetéses ügyekben, ki sem látszanak a melóból. A tárgyaláson mindig veszítenek. Időtlen időkig folyik a fellebbezési procedúra. Figyelj már ide, Jake. Nem kell neked egy rendőrgyilkossági ügy. A tények ellened vannak. A politika is. Szemernyi esély sincs arra, hogy az esküdtek együttérzők legyenek.

– Értem, világos, Harry Rex. Iszom egy kis kávét, és beszélek Carlával, jó?

– Éppen zuhanyozik?

– Nem.

– Imádom elképzelni, ahogy zuhanyozik.

– Szia, Harry Rex.

Jake letette a telefont, aztán kiment Carla után a konyhába, ahol megfőzték a kávét. Majdnem olyan meleg volt a tavaszi reggel, hogy a belső udvarban is kávézhattak volna, de csak majdnem. Leültek a kis reggelizőasztalhoz, ahonnan jól lehet látni a ház mögötti kertben virágzó rózsaszínű és fehér azáleákat. A nemrég menhelyről érkezett kutya, akit Mullynak neveztek el, de az ételen kívül semmi másra nem reagált, így a nevére sem, megjelent a mosdó melletti helyéről, és meredten rábámult a hátsó ajtóra. Jake kiengedte, aztán töltött két csésze kávét.

Miközben kávéztak, Jake elmondott mindent, amit Harry Rextől hallott (csak azt nem, ami Carla zuhanyozásával kapcsolatban hangzott el), majd arról beszélgettek, milyen kellemetlenségekkel járhat, ha Jake-et bevonják az ügybe. Jake is úgy gondolta: kevéssé valószínű, hogy barátja és mentora, a nagytiszteletű Noose bíró úr a Ford megyei ügyvédkamarából, vagyis a tehetséges jogászok meglehetősen szerény választékából mást tartana megfelelőnek, mint őt. Jóformán az összes ügyvéd – és ügyvédnő, mert most már volt egy nő is – kerülte az esküdtszéki tárgyalást, és jobban szerették a csöndes kis praxisuk megkívánta papírmunkát intézni. Harry Rex mindig készen állt egy jó kis tárgyalótermi csatározásra, de kizárólag családjogi ügyekben, és nem esküdtszéki tárgyaláson. A büntetőjogi ügyek kilencvenöt százalékát vádalkuval zárták le, vagyis nem került sor tárgyalásra. A kisebb kártérítési ügyekben – autóbalesetek, háztartási balesetek, kutyaharapások – peren kívüli egyezségek születtek a biztosítótársaságokkal. Ha egy Ford megyei ügyvéd rábukkant egy komoly polgári ügyre, általában elrohant Tupelóba vagy Oxfordba, és összeállt egy igazi törvényszéki ügyvéddel, aki kellő tapasztalattal rendelkezett, és nem rettegett az esküdtektől.

Jake még mindig arról álmodozott, hogy változtat ezen a gyakorlaton, és harminchét évesen azt akarta elérni, hogy olyan ügyvédnek ismerjék, aki hajlandó kockáztatni és tud sikeres lenni. Kétség sem férhet hozzá, hogy pályafutásának legdicsőségesebb pillanata az volt, amikor öt évvel korábban az esküdtek nem bűnösnek mondták ki Carl Lee Hailey-t. Jake akkor biztos volt benne, hogy majd egyre-másra érkeznek hozzá a nagyszabású, komoly ügyek. Nem érkeztek. Változatlanul azzal fenyegetőzött, hogy minden jogi vitát bírósági tárgyalásra visz, és ez működő stratégiának bizonyult, de szerény jutalommal járt.

A Smallwood-ügy azonban másnak tűnt. Jó eséllyel a megye történetének legnagyobb polgári pere lehetett, és Jake volt a védelem vezető ügyvédje. Tizenhárom hónappal korábban nyújtotta be a keresetet, és azóta az ideje felét ezzel az üggyel töltötte. Készen állt a tárgyalásra, és bőszen üvöltözött az alperes ügyvédeivel, hogy legyen már meg az időpont.

Harry Rex nem említette a megye részmunkaidőben dolgozó közvédőjét, és erre jó oka volt. A jelenlegi közvédő egy szégyenlős, teszetosza kis újonc volt, aki eddig roppant silány munkát végzett. Azért vállalta el az állást, mert senki másnak nem kellett, és már egy éve betöltetlen volt, no meg azért, mert a megye, ha kelletlenül is, de havi kétezer-ötszáz dollárra emelte a fizetést. Mindenki biztosra vette, hogy nem húz ki még egy évet. Nem akadt még olyan ügye, amellyel eljutott volna az esküdtszéki tárgyalásig, és jól láthatóan nem is voltak ilyen ambíciói. És ami a legfontosabb: halálbüntetéses ügy tárgyalását még csak nem is látta soha életében.

Egyáltalán nem meglepő módon Carla mélyen együttérzett az asszonnyal. Bár kedvelte Stu Kofert, pontosan tudta, hogy vannak olyan rendőrök, akik szolgálaton kívül éppen olyan szörnyű dolgokra képesek, mint bárki más. És amikor családon belül történik erőszak, a tények értelmezése csak még bonyolultabbá válik.

Ám ugyanakkor Carla tartott egy újabb nagy port kavaró, ellentmondásos ügytől. A Carl Lee Hailey-ügy tárgyalását követő három évben úgy éltek, hogy éjszakánként ott ült valamelyik helyettes seriff egy járőrkocsiban a házuk előtt, és fenyegető telefonhívásokat kaptak, idegen emberek gyűlölködve méregették őket a boltokban. Azóta egy másik szép házban laknak, és mivel már jó idő eltelt az ügy óta, lassan kezdtek hozzászokni a normális élethez. Jake változatlanul a kocsiban tartott egy törvényesen regisztrált pisztolyt, és ennek Carla egyáltalán nem örült, de éjszakánként már nem őrizték őket. Minden erővel azon voltak, hogy élvezzék a jelent, tervezzenek a jövőre, és elfelejtsék a múltat. Carla a legkevésbé sem vágyott olyan ügyre, amelyről majd megint harsogó főcímek számolnak be.

Miközben csöndben beszélgettek, Miss Hanna jelent meg pizsamában, álmos szemmel, a kezében szorongatva kedvenc plüssállatkáját, amely nélkül sosem feküdt volna le aludni. Nagyon-nagyon elnyűtt kis plüssfigura volt, és Hanna már elmúlt kilencéves, ideje lett volna továbblépnie, de a nagyszabású változtatásról szóló komoly beszélgetés még váratott magára. A kislány bekucorodott az apja ölébe, és megint behunyta a szemét. Az édesanyjához hasonlóan ő is szerette nyugalomban, a lehető legkisebb zajjal kezdeni a reggelt.

A szülei nem beszélgettek tovább a jogi kérdésekről, Hanna vasárnapi iskolájára terelődött a szó, a kislány még nem olvasta el, amit házi feladatul kapott. Carla felállt, eltűnt néhány pillanatra, majd visszatért a tankönyvvel, és Jake olvasni kezdett Jónásról és a cethalról, vagyis az egyik olyan bibliai történetet, amelyet a legkevésbé kedvelt. Hannának sem tetszett különösebben, és úgy tűnt, elbóbiskol. A konyhában Carla nekilátott a reggelikészítésnek: Hannának zabpehely, a felnőtteknek pedig buggyantott tojás és pirítós.

Csöndben reggeliztek, együtt élvezték a békés pillanatokat. Vasárnap reggel általában nem lehetett rajzfilmet nézni a tévében, és Hanna nem is kérte. Szokása szerint keveset evett, majd ha nem is nagyon szívesen, de elment fürödni.

Háromnegyed tízre mindannyian szépen felöltöztek, és elindultak az Első Presbiteriánus Templomba. Miután elhelyezkedtek a kocsiban, Jake hiába kereste a napszemüvegét, ezért visszasietett a házba, és amikor belépett az ajtón, kikapcsolta a riasztót, amelyet távozáskor mindig beélesítettek.

A konyhai fali telefon csöngeni kezdett, a hívásazonosítón villogott egy szám: helyi körzetszám, és a megyei hívószám ismerősnek tűnt. Talán a szomszédos Van Buren megye. Ismeretlen hívó, mutatta a kijelző, de Jake-nek volt egy gyanúja. Meredten nézett a telefonra, vagy képtelen volt felvenni a kagylót, vagy nem akarta, mert valami azt súgta neki, jobb, ha nem teszi. Harry Rexen kívül ki más merne telefonálni egy békés vasárnap reggel? Talán Lucien Wilbanks, de nem ő volt. Biztosan fontos dologról van szó, és biztosan baj van, és Jake csak állt ott zsibbadtan, és bámult a készülékre. A nyolcadik csöngetés után bekapcsolt az üzenetrögzítő, és megszólalt egy ismerős hang: – Jó reggel, Jake, itt Noose bíró. Még itthon vagyok Chesterben, de most indulunk a templomba. Valószínűleg maguk is oda tartanak, és elnézést kérek a zavarásért, de egy sürgős clantoni ügyről van szó, biztosan hallott már róla. Kérem, amint tud, hívjon vissza.

Jake úgy érezte, sokáig nem fogja elfelejteni ezt a pillanatot: áll a konyhában sötét öltönyben, mintha tele lenne önbizalommal, de közben csak bámul a telefonra, és nem meri felvenni. Nem emlékezett rá, hogy valaha is ennyire gyávának érezte volna magát, és megfogadta: soha többé nem fog ilyen előfordulni.

Beélesítette a riasztót, bezárta az ajtót, és a lányok kedvéért úgy sétált oda az autóhoz, hogy mosolyt erőltetett az arcára. Beült, és már tolatott kifelé, amikor Hanna megkérdezte: – Hol a napszemüveged, apa?

– Sehol se találtam.

– A pulton volt, a levelek mellett – mondta Carla.

Jake úgy rázta a fejét, mintha nem is érdekelné. – Nem láttam, és késésben vagyunk.

* * *

A férfiak hittanóráján folytatni kellett volna Pál levelét a galatákhoz, de erre nem került sor. Meggyilkoltak egy rendőrt, egy helybéli fickót, akinek a szülei és nagyszülei a megyéből származtak, s még más rokonai is éltek a környéken. A beszélgetés javarészt a bűnről és bűnhődésről folyt, és a többség a gyors megtorlást támogatta, bármilyen fiatal is a gyilkos. Számít, hogy tizenhat éves vagy hatvan? Az egyszer szent, hogy nem számított Stu Kofernek, akinek a megbecsülése mintha óráról órára nőtt volna. Egy lövöldöző rossz gyerek pont akkora kárt tud okozni, mint egy sorozatgyilkos. Három ügyvéd volt a hittanórán, és a másik kettő nem rejtette véka alá a véleményét. Jake meg sem szólalt, mélyen elmerült a gondolataiban, és próbált úgy tenni, mintha minden a legnagyobb rendben lenne.

Presbiteriánus társait toleránsabbnak tartották, mint az utca végén a fundamentalistákat – a baptistákat és pünkösdieket, aki imádták a halálbüntetést –, de abból ítélve, hogy micsoda bosszúvágy támadt a kis teremben, Jake arra jutott, hogy a fiú, aki megölte Stu Kofert, gázkamrába kerül.

Próbált nem foglalkozni a kérdéssel, hiszen ez majd valaki más gondja lesz. Nem igaz?

Háromnegyed tizenegykor felcsendült az orgonaszó, imádkozásra hívta a gyülekezet tagjait. Jake és Carla elsétáltak a széksorok közötti folyosón a jobb oldali negyedik sorig, és ott vártak a hittanóráról érkező Hannára. Jake olyan régi barátokkal, ismerősökkel elegyedett szóba, akikkel a templomon kívül ritkán találkozott. Carla üdvözölte két diákját. Az Első Presbiteriánus Templomban átlagosan kétszázötvenen gyűltek össze a délelőtti istentiszteletre, és most úgy tűnt, mintha majd’ mindannyian eljöttek volna, és beszélgettek, társalogtak. Sok ősz fejet lehetett látni, és Jake tudta, hogy a lelkészük aggódik, amiért a fiatalabb családok körében egyre kevésbé népszerű a templomba járás.

Az idős Mr. Cavanaugh, az állandóan zsémbelő öregúr, akit mindenki próbált elkerülni, és aki nagyobb összegekkel támogatta az egyházat, mint bárki más, megragadta Jake karját, és azt mondta túlontúl hangosan: – Magának, ugye, nem lesz semmi dolga ezzel a gyerekkel, aki megölte a rendőrünket?

Ó, a szíve szerint milyen válaszokat adott volna Jake! Az első: Miért nem a saját dolgával törődik, vén trottyos? A második: Mit érdekli az én jogi praxisom, magától meg a rokonaitól sose kaptam munkát. A harmadik: Miféle hatással lehet magára ez az ügy?

De csak az öregember szemébe nézett, és azt felelte mosolytalan arccal: – Melyik rendőrről beszél?

Mr. Cavanaugh meghökkent, és pont annyi ideig hallgatott, hogy Jake ki tudja szabadítani a karját. – Ja, hogy még nem hallotta? – végül ennyit sikerült kérdeznie az öregúrnak.

– Mit nem hallottam?

Megszólalt a kórus, ideje volt leülni. Hanna is megérkezett, elhelyezkedett a szülei között, és Jake, miközben rámosolygott a kislányra, sokadszorra feltette magában a kérdést, vajon mennyi ideig lesz ez még így. Hanna hamarosan otthagyja majd őket, hogy a barátnőivel lehessen az istentisztelet közben, és aztán nem sokat kell várni, hogy a fiúk is megjelenjenek a színen. Ne a jövőn törd a fejedet, figyelmeztette magát Jake. Csak élvezd a pillanatot.

De most olyan pillanatok következtek, amelyeket nehéz volt élvezni. Nem sokkal azután, hogy elhangoztak a szokásos bejelentések, és elénekeltek egy zsoltárt, dr. Eli Proctor fellépett a szószékre, és közölte a szomorú hírt, amelyről már mindenki tudott. Talán túlzottan drámai módon, legalábbis Jake véleménye szerint, a lelkész beszámolt a tragikus veszteségről, Stuart Kofer helyettes seriff haláláról, és tette úgy, mintha ez közvetlenül érintené őt. Bosszantó egy szokása volt ez, amit Jake néha meg is említett Carlának, de a felesége kevéske türelemmel fogadta a panaszait. Proctor majdnem elsírta magát, amikor dél-ázsiai tájfunokról vagy az afrikai éhínségről beszélt, vagyis olyan katasztrófákról, amelyek kétségkívül imádságot érdemeltek, de mégiscsak a világ túlsó felén pusztítottak. A lelkipásztor az országban mindenhol sugárzó kábeltévé híradójából értesült a világ eseményeiről, ám mégis sikerült neki mély megrendülést mutatnia.

Hosszú időn keresztül imádkozott a gyógyulásért, illetve azért, hogy szolgáltassék igazság, de könyörületről nem sok szót ejtett.

Az ifjúsági kórus elénekelt két zsoltárt, majd Jake órája szerint pontosan két perccel fél tizenkettő után elkezdődött a prédikáció, amelynek első néhány sorát vitézül próbálta megemészteni, de pillanatokon belül elveszett a következő napok lehetséges és mi tagadás, kissé szédítő forgatókönyvében.

Ebéd után felhívja Noose-t, az biztos. Tisztelte, csodálta a bírót, és az csak megerősítette az érzést, hogy ez kölcsönös volt. Fiatal ügyvédként Noose belekeveredett a politikába, és otthagyta a jogi pályát. Állami szenátor lett, majdnem vádeljárást indítottak ellene, és a következő választáson megalázó vereséget szenvedett. Egyszer azt mondta Jake-nek, hogy elvesztegette a felnőtté válás éveit, és igazából nem sikerült elsajátítania azokat a képességeket, amelyekre a tárgyalóteremben van szüksége egy ügyvédnek. Nagy büszkeséggel figyelte, ahogy Jake egyre jobban teljesít a tárgyalóteremben, és még mindig örömmel idézte fel a Hailey-tárgyalást, amelyben felmentették Jake ügyfelét.

Jake pontosan tudta, hogy szinte lehetetlen nemet mondani a nagytiszteletű Omar Noose bírónak.

És ha igent mond, elvállalja a gyerek védelmét? Aki most ott ül a fogdában, a fiatalkorúak cellájában, ahol Jake már oly sokszor járt. Mit gondolnak majd róla ezek a derék emberek, ezek a jámbor presbiteriánusok? Vajon hányan láttak belülről börtönt? Hánynak van akár csak halvány fogalma is arról, hogyan működik a rendszer?

És – ami roppant fontos – a templomban összegyűlt jóravaló, törvénytisztelő polgárok közül hányan gondolják úgy, hogy minden vádlottnak joga van a méltányos tárgyaláshoz? És az, hogy „méltányos”, azt is jelenti ám, hogy egy jó ügyvéd van a segítségére.

A gyakori kérdés: Hogy képviselhetsz olyan embert, aki súlyos bűncselekményt követett el?

Jake gyakori válasza: Ha az apádat vagy a fiadat súlyos bűncselekmény elkövetésével vádolnák, egy agresszív ügyvédet szeretnél mellette látni vagy egy nyámnyila balféket?

Ahogy az oly gyakran lenni szokott, megint azon törte a fejét, hogy mások vajon mit gondolhatnak, és ez némi ingerültséggel töltötte el. Mások vélelmezhető gondolatain rágódni súlyos hiba egy ügyvédnél, legalábbis a nagyszerű Lucien Wilbanks szerint, aki ilyesmivel sosem foglalkozott.

Amikor Jake megkapta a diplomáját, majd dolgozni kezdett a Wilbanks ügyvédi irodában Lucien felügyelete alatt, a főnöke ilyen parádés gondolatokat osztott meg vele: – Azok a faszkalapok a Rotary Clubban, a templomban meg a kávézóban nem csinálnak belőled ügyvédet, és tőlük nem fogsz munkát kapni. – És: – Ahhoz, hogy igazi ügyvéd legyél, először is vastag bőrre van szükséged, másodszor pedig az ügyfeleid kivételével mindenkit el kell küldened a francba. – Vagy: – Egy igazi ügyvéd nem fél a népszerűtlen ügyektől.

Ilyen hangulatban teltek Jake Brigance inasévei. Lucien, amíg a legkülönbözőbb vétkek miatt ki nem zárták az ügyvédi kamarából, sikeres ügyvéd volt, aki azzal szerzett nevet magának, hogy a gyengéket, az elesetteket képviselte: a kisebbségekhez tartozó embereket, szegény iskolakörzeteket, szakszervezeteket, elhagyott gyerekeket, hajléktalanokat. De pimaszsága, öntudatos viselkedése miatt ritkán sikerült megtalálnia a közös hangot az esküdtekkel.

Jake megcsípte magát, és eltűnődött egy pillanatra, vajon miért gondol Lucienre a prédikáció közben.

Azért, mert ha még lenne ügyvédi engedélye, Lucien felhívná Noose-t, és követelné, hogy a bíró őt rendelje ki a gyerek védelmére. És mivel az összes helybéli ügyvéd menekül az ügytől, Noose ki is jelölné őt, és mindenki nagyon elégedett lenne.

Jake szinte hallotta, hogy a férfi azt kiabálja:

– Vállald el ezt az átkozott ügyet, Jake!

– Mindenkinek joga van ügyvédhez!

– Nem választhatod meg mindig az ügyfeleidet!

Carla megérezte, hogy elkalandoztak a gondolatai, és éles pillantást vetett rá. Jake elmosolyodott, megsimogatta Hanna térdét, de a kislány nyomban eltolta a kezét. Végül is már elmúlt kilencéves.

* * *

A Biblia-övezetben, a legvallásosabb déli államokban a hittel élők számtalan szót és kifejezést használnak az övezeten kívüli emberekre. A durvábbak közé tartozik az „elveszettek”: a pogány, tisztátalan, pokolra jutó, afféle régi vágású bűnösök. Az udvariasabb keresztények úgy utalnak rájuk, hogy nem hívők, eltévelyedettek, vallástalanok vagy templomkerülők.

Bármilyen szót használjunk is Koferékre, az biztos, hogy már évtizedek óta nem láttak belülről templomot. Néhány távoli unokatestvér tagja volt gyülekezeteknek, de fő szabálynak számított, hogy a klán nem kíván kapcsolatba kerülni az Igével. Nem voltak rossz emberek, egyszerűen nem érezték szükségét, hogy vallásos életet éljenek. Számtalan esély kínálkozott a számukra. Nagyon sok jó szándékú lelkész próbálkozott náluk, minden eredmény nélkül. Az sem számított ritkaságnak, hogy utazó evangéliumhirdetők vették célba Koferéket, még meg is nevezték őket szenvedélyes prédikációikban. Gyakran kerültek az imalisták tetejére, ahogy az is gyakran előfordult, hogy bekopogtak hozzájuk az igehirdetők. De hiába próbálta bárki is rábírni őket, hogy kövessék az Urat, ellenálltak minden győzködésnek, és remekül elvoltak úgy, hogy békén hagyták őket.

Ám ezen a szomorú reggelen szükségük lett volna ölelésre, egy jó szóra, szomszédaik együttérzésére; a szeretet és részvét olyan megnyilvánulásaira, amelyekre az Úrhoz közelebb álló emberek képesek. De semmi ilyenben nem volt részük. Mást nem tehetvén, összegyűltek Earlék házában, és együtt próbáltak meg megbirkózni az elképzelhetetlen fájdalommal. A nők Janettel, Stu édesanyjával zokogtak, a férfiak pedig a tornácon vagy a fák alatt dohányoztak, halkan szitkozódtak, és a bosszúról beszélgettek.

* * *

A Jó Pásztor Temploma egyház tagjai egy bájos fehér faépületben gyülekeztek, amely mögött meredek domboldal emelkedett, és egy gondosan rendben tartott temető terült el. Az épület százhatvan éves volt, a metodisták építették, aztán átadták valamelyik baptista gyülekezetnek, amely valamivel később feloszlott, és a templom harminc éven keresztül üresen állt. A Jó Pásztor Temploma egyház alapítói független csoportként működtek, nem kedvelték a felekezeti címkézést, az egyre terjedő fundamentalizmust és a déli államokban a hetvenes években jellemző politikai pártoskodást. A nagyjából száz tagot számláló egyház árverésen vásárolta meg az épületet, nagy gonddal felújította, és örömmel fogadta a felvilágosultabb lelkeket, akiknek elegük volt az uralkodó dogmákból. Nőket választottak presbitereknek, ami akkoriban radikális elképzelésnek számított, és olyan suttogó véleményeket szült, miszerint a Jó Pásztor Temploma egy „szekta”. Feketéket és mindenféle kisebbségeket is szívesen láttak, bár azok máshol imádkoztak, más okokból.

Ezen a vasárnap reggelen a szokásosnál valamivel többen jöttek el, hogy megtudják, mik a legfrissebb hírek a gyilkosságról. Miután Charles McGarry tiszteletes bejelentette, hogy a vádlott, a kiskorú Drew Gamble lényegében közéjük tartozik, és az édesanyját, Josie-t a brutális bántalmazás miatt keletkezett súlyos sérülésekkel kezelik a kórházban, a gyülekezet a védelmébe vette a családot. Kiera, változatlanul ugyanabban a farmerben és tornacipőben, amelyet azon a szörnyű éjszakán viselt, végigülte a vasárnapi iskola foglalkozását a kis teremben a többi tizenéves lánnyal, és próbálta felfogni, hol van. Az anyja a kórházban volt, a bátyja a fogdán, és már megmondták neki, nem mehet vissza a házba, hogy összeszedje a holmijait. Próbálta visszatartani a sírást, de nem sikerült. Az istentiszteleten az első sorban ült, az egyik oldalán a lelkész felesége, aki a kezét fogta, a másikon pedig egy lány, akit az iskolából ismert. A sírás végül valahogyan abbamaradt, de azért nem tudott tiszta fejjel gondolkodni. Amikor felcsendültek a zsoltárok, a számára ismeretlen régi énekek, felállt, szorosan behunyta a szemét, és próbált együtt imádkozni a lelkésszel. Odafigyelt a prédikációra, de valójában nem hallott semmit. Órák óta nem evett egy falatot sem, de nem kért enni. Elképzelni sem tudta, hogy másnap iskolába menjen, és eldöntötte, nem fogja hagyni, hogy kényszerítsék.

Csak arra vágyott, hogy ott ülhessen az anyja mellett a kórházban, és a karját simogathassa, miközben a bátyja meg ott van az ágy másik oldalán.

Ötödik fejezet

Vasárnap ebédre levest és könnyű salátát ettek. Ez volt a szokásos, kivéve akkor, amikor Jake édesanyja olyan hangulatban volt, hogy megvendégelje őket egy lakomára, de erre általában csak havonta egyszer került sor. A gyors ebéd után Jake segített Carlának leszedni az asztalt, aztán felmerült benne egy kellemes vasárnap délutáni szundikálás ötlete, de Hannának más tervei voltak. El akarta vinni sétálni Mullyt a városi parkba, és Carla önként felajánlotta, hogy Jake majd elmegy vele. És Jake-nek nem is volt ez ellen kifogása. Tulajdonképpen bármit szívesen csinált volna, csak ne kelljen visszahívnia Noose bírót. Kettőre vissza is értek, és Hanna eltűnt a szobájában. Carla vizet forralt, aztán egy-egy csésze zöld teával leültek a reggelizőasztalhoz.

– Nem kényszeríthet arra, hogy elvállald az ügyet, ugye? – kérdezte Carla.

– Igazából nem tudom. Egész délelőtt ezen gondolkodtam, és egyetlen olyan ügyre sem emlékszem, amelyben a bíróság megpróbált kijelölni egy védőt, és az nem fogadta el. A kerületi bíróknak óriási hatalmuk van, és az a gyanúm, hogy Noose meg tudja keseríteni az életemet, ha nemet mondok. Pontosan ez az oka annak, hogy az ember nem szokott nemet mondani. Egy kisvárosi ügyvédnek annyi, ha magára haragítja a bírókat.

– És aggódsz a Smallwood-ügy miatt?

– Persze, hogy aggódom. A feltárási szakasznak már majdnem vége, és nyaggatom Noose-t, hogy tűzze ki a tárgyalás időpontját. A védelem, mint mindig, most is az időt húzza, de azt hiszem, sarokba szorítottam őket. Harry Rex azt mondja, talán már a peren kívüli egyezségen gondolkoznak, de mindenképpen várnak, amíg meglesz a tárgyalás biztos időpontja. Gondoskodnunk kell róla, hogy Noose jó hangulatban legyen.

– Azt mondod, hogy ha az egyik ügyben megharagszik rád, annak a következő ügyre is hatása lesz?

– Omar Noose nagyszerű öreg bíró, aki majdnem mindig kiválóan végzi a munkáját, de azért néha nagyon kellemetlen tud lenni. Ő is csak ember, van úgy, hogy hibázik, és hozzá van szokva ahhoz, hogy megkapja, amit akar, legalábbis a saját tárgyalótermében.

– Szóval akkor az egyik befolyásolja a másikat?

– Igen, volt már rá példa.

– De hát Noose kedvel téged, Jake.

– A mentoromnak tartja magát, azt akarja, hogy nagyszerű dolgokat csináljak, és ez kiváló ok arra, hogy a kedvében járjak.

– Nekem is van szavam?

– Mindig van.

– Rendben. Ez nem a Hailey-ügy. Nincs faji feszültség. Jól tudom, ugye, hogy mindenki fehér?

– Egyelőre én is így tudom.

– Tehát a Klán meg a többi őrültek gyülekezete most nem fog felbukkanni. Az persze biztos, hogy felbőszítesz néhány embert, akik most rögtön fel akarnák kötni a gyereket, és ezek minden ügyvédet, aki elvállalja ezt az ügyet, megfojtanának egy kanál vízben. De hát ez egy ilyen környék, nem? Ügyvéd vagy, szerintem a legjobb, és egy tizenhat éves fiú nagyon nagy bajban van, segítségre van szüksége.

– Vannak más ügyvédek is a városban.

– És te melyiket bíznád meg, ha jó eséllyel halálbüntetés várna rád?