A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

M.J. Arlidge: Eye for an Eye

First published in the United Kingdom in 2023 by Orion

Fordította: Komló Zoltán

Copyright © M.J. Arlidge, 2023

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2024

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Tihanyi Linda és Török Mária

ISBN 978-963-566-505-1

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

A szerző jegyzete

Jelenleg csupán kilenc olyan elítélt bűnöző van az Egyesült Királyságban, akiknek a bíróság állandó, élethosszig tartó anonimitást ítélt meg, és a börtönből való szabadulásukat követően új néven kezdhettek új életet. Ezek az illetők olyan nagy horderejű, olyan hírhedt bűncselekményeket követtek el, hogy a közösség részéről ellenük irányuló igazságtevő támadások veszélyét reálisnak ítélték. Emiatt a bíróság arra a szokatlan lépésre határozta el magát, hogy életük végéig tartó névtelenséget garantált számukra, hogy megvédjék őket a bántalmazástól, és a Pártfogói Szolgálat felügyelete alatt egy második esélyt adjanak nekik az életben.

Sokan üdvözölték ezt a döntést, rámutatva, hogy ezeknek a bűnösöknek a zöme a bűntettek elkövetésekor még maga is gyerek volt. Mások viszont kínos meggondolatlanságnak érezték, hogy ezek az elítélt bűnözők ezután szabadon mászkálhatnak az emberek között, láthatatlanul és észrevétlenül. Rendes körülmények között, ha egy pedofil bűnöző költözik a környékünkre, arról a Sarah-törvénynek köszönhetően jogunk van tudni. Ez azonban erre a kilencre nem vonatkozik. Amit egyesek furcsának vélnek, tekintettel az általuk elkövetett bűncselekmények súlyos voltára és arra a tényre, hogy a szabadon bocsátásuk óta legalább egyikük újabb súlyos, szexuális indíttatású bűncselekményeket követett el.

Az évek során többször is kísérletet tettek rá, hogy lerántsák a leplet ezekről az illetőkről, különösen a brit bulvársajtó tett fáradhatatlan erőfeszítéseket annak érdekében, hogy a nyomukra akadjanak. De nem jártak sikerrel, és a kilenc bűnöző mind a mai napig védelem alatt rejtőzködik. A téma Szemet szemért című fiktív feldolgozásában annak járok utána, hogy mi történne, ha valakinek mégiscsak sikerülne közzétenni ezeknek a hírhedt elkövetőknek az új személyazonosságát és a tartózkodási helyét – nem a sajtó, a hírcsatornák vagy az internet számára, hanem közvetlenül a gyászoló családok felé. Vajon „természetes igazságszolgáltatás” lenne az eredménye, amelynek hatására ezek a bűnösök végre átéreznék szörnyű tetteik teljes súlyát? Vagy önbíráskodásra, vérszomjra és lincselésre buzdítana?

Ön hogy érezné magát, ha végre szemtől szemben állna gyermeke gyilkosával?

Matthew Arlidge, 2023. július

ANYÁMNAK
Ő TETT AZZÁ, AKI VAGYOK.

Első nap

1. fejezet

Még nem látta, de már érzékelte őket. Vajon egy rebbenő árnyék, a kapkodó légzés vagy egy ügyetlen lépés zaja árulta el őket? Vagy az ő finoman hangolt érzékszervei riadóztatták a jelenlétükre, azok a bizonyos túlélési ösztönök, amelyek ilyen sokáig életben tartották? Akárhogy is, egyvalami biztos. Megtalálták.

Mark Willis rémületét legyűrve ment tovább. A homlokára izzadsággyöngyök tapadtak, a szíve zakatolt, de egyenletes tempót tartott, miközben tekintete az árnyékba borult épületeket és járdákat pásztázta. A Rumworth lakótelep nyomorúságos hely, csak úgy nyüzsögnek a környéken az iskolakerülők, a narkósok, meg akik végképp leégtek, Mark azonban szeretett itt lenni, főleg éjfél után, amikor kedvére jöhetett-mehetett. Élvezte a szabadságnak ezeket a múló pillanatait, amikor mintha a múlt minden nyomorúsága, sérelme és erőszakossága elenyészne, amikor úgy érezte, láthatatlan, és biztonságban van. Ma éjjel is jól érezte magát, ahogy észrevétlenül ballagott aprócska lakása felé, és az öt korsó olcsó világos a gondtalanság, sőt az eufória érzését keltette benne. De egy szempillantás alatt minden megváltozott. Teljesen kijózanodott, az agya kitisztult, a teste a halálos veszedelem tudatában menekülésre készen megfeszült.

Vajon hogy találtak rá? Mi árulta el? Lehetetlennek tűnt. Olyan óvatos volt, úgy vigyázott – belakta az új identitását, kialakította az életét ebben az új városban – és valahogy mégis megtudták. A következő pár percben fog eldőlni, hogy megússza-e a megtorlást, vagy brutális halált fog halni, és egyetlen reménye a meglepetés ereje, a hirtelen, váratlan kitörés. De vajon melyik irányba induljon? Melyik úton meneküljön? Ha jól választ, talán ép bőrrel megússza, de ha rosszul dönt…

Tessék. Nem képzelődik. Ezúttal kifejezetten lépteket hallott a Bolton eme lepusztult szegletében díszelgő öt toronyblokk legrozogábbika, a Lancaster-ház árnyai közül. Az omladozó bérházra pillantott, arra számítva, hogy valami terjedelmes sziluettet fog meglátni a sötétben, ám meglepetésére támadója ekkor teljesen sutba dobta az óvatosságot, és kilépett a lámpaoszlopok sápadt fényébe.

Marknak a lélegzete is elakadt, és kissé megtántorodott, képtelen lévén feldolgozni, amit látott. Magas, erőtől duzzadó alak volt acélbetétes bakancsban, koszos farmerben és fekete bomber dzsekiben. Kesztyűs kezében feszítővasat szorongatott, kampójának visszataszító hajlatát megvilágították a tompa fényű nátriumlámpák. Mark ereiben már ettől is megfagyott a vér, de a torkából fojtottan feltörő sikolyt az alak arca váltotta ki. Két fekete gombszem meredt rá egy latex disznómaszk mögül, amely embertelenné, állatiassá és kegyetlenné tette támadóját.

Az alak egyre nagyobb sebességgel feléje tartott. Mark pánikba esve sarkon fordult, és sietve a York-ház és az aluljáró felé indult, amelyen át még mindig biztos helyre juthat, de alig tett meg egy lépést, máris megtorpant. Egy másik maszkos alak lépett ki előtte, elvágva a menekülés útját. Neki is volt fegyvere, és erőszakra szomjazó diadalmas sziszegés hallatszott a pofájából.

– Basszus…

A szó fejhangon, fojtottan tört elő Markból. Megfordult, és elindult visszafelé, amerről jött, remélve, hogy visszajuthat a Butcher’s Armsba, ám ekkor a támadói az utolsó kártyájukat is kijátszották, és tőle húszyardnyira egy harmadik alak bontakozott ki a sötétből, lezserül egy pajszert lóbálva a kezében.

Csönd. Mark karót nyelten állt a sötét járdán, miközben a támadói köréje gyűltek. Egyenesen belesétált a csapdájukba, és most szembe kell néznie a következményekkel. Küszöbön állt az erőszak, a vérszomjuk tapintható, a diadalérzésük egyértelmű volt. Ahogy Mark ott állt a félelemtől reszketve, a legutóbb érkező primitív módon disznót utánozva hangosan felröfögött, és a csúnya hang visszaverődött a környező épületekről. Mark minden porcikája legszívesebben térdre rogyott volna, hogy bocsánatért esedezzen, de tudta, hogy itt nem lesz kegyelem. Ez volt a beígért vég.

A három férfi lépett egyet előre. Aztán még egyet. Nyugodtan haladtak, feszítővasukat fölemelve, készen arra, hogy lesújtsanak vele védtelen ellenségükre. Mark érezte a verejtékük szagát, hallotta a reszelős lélegzetvételüket, érezte a lelkesedésüket. Tudta, hogy most már akármelyik pillanatban eltalálhatja az első ütés, amely a bőrét felszakítva csontját töri, és letaszítja a földre. Ezután könyörtelen támadás következik, a testét késleltetett, eltökélt bosszúállásként a felismerhetetlenségig széttrancsírozzák. A közvetlenül előtte álló disznóember ekkor támadásra készülődve megfeszítette a karját, eltökélve, hogy beviszi az első, kulcsfontosságú ütést…

Mark előrelendült, és tenyérrel a disznó pofájába vágott. A támadója nem számított ellenállásra, így nem is védekezett, Mark pedig beleborzongott a hangba, ahogy nagyot reccsent az orra, miközben felüvöltött fájdalmában. Mark a lendülettől nekiütközött a testes alaknak, és hátralökte, rövid időre megbontva ezzel a köréje vont kordont. Az alkalmat megragadva előreiramodott, és megcélozta a hirtelen megnyílt rést. Durva kezek kapkodtak utána, megragadták vastag dzsekijét, Mark azonban kiszabadította a karját, és elrohant, magukra hagyva a pufi dzsekijét bosszúsan szorongató támadóit. Mark gyorsított, a talpa csattogott a betonon, és olyan messzire eltávolodott a merénylőitől, amilyen messzire csak tudott. Hisztérikus kacagás tört fel a torkából. Az előbb még másodpercekre volt a haláltól, most viszont már szabad, mint a madár, és biztosra veszi, hogy le tud futni három középkorú férfit, és bemenekülhet az otthonának hívott gyászos lakótelep árnyai közé. Csupán félórányi egérútra van szüksége, hogy találjon egy biztonságos helyet, és telefonáljon. Túlélheti ezt a rémálmot, megmenekülhet, és rendesen kihasználhatja a második esélyt, amelyet kapott.

A háta mögött felhangzó súlyos léptek zökkentették ki az ábrándozásból. A támadói nem adták fel, trappoltak utána a betonon. A válla fölött hátranézve rémületére azt vette észre, hogy az egyik férfi már tízlábnyira sincs tőle, és minden izmát megfeszítve próbálja utolérni. Mark pánikba esve begyorsított, a tüdeje égett, a lába sajgott az erőlködéstől. Még mindig súlyos veszélyben volt, de ha sikerülne kijutnia a lakótelepről, megmenekülhet.

Elöl meglátta a főútra vezető átjárót, és afelé kezdett sprintelni, hogy mentse az irháját. Azonban megint csak meghiúsultak a reményei. Egy fehér áruszállító furgon torlaszolta el a lakótelep főbejáratát, és olyan vakítóan világítottak a fényszórói, mintha csak őt akarnák megjelölni támadói számára. Már nyílt is a vezetőajtó, és egy újabb maszkos férfi szállt ki. Mark pánikszerűen, csúszva fékezett, és még épp időben mozdult a másik irányba, amikor egy kéz kapott a hátralendülő karja után. Nem törődve vele, hogy merre tart, sprintelt tovább, csak arra ügyelt, hogy tartsa a távolságot az üldözőitől.

A felüljárók, szemeteskukák és hunyorgó utcalámpák labirintusában a lakótelep széle felé tartott.

Az átjárók itt sötétek és csalókák voltak, Mark többször is megbotlott, de tántorgott tovább, tartva a szapora tempót. Valamikor majd csak elfáradnak a támadói? Feladják az üldözést? Egy sarkon befordulva rohant tovább, és csak a legutolsó pillanatban vette észre a felborult bevásárlókocsit. Ösztönösen felugrott, és az akadályt épphogy csak kikerülve ügyesen landolt a betonon. A legközelebbi üldözője nem volt ilyen szerencsés, nagy zörgéssel belerohant a kocsiba, majd a földre zuhant. Mark, aki megúszta, spurizott tovább. Már kezdett meglógni az üldözői elől, és ha találna egy lépcsőt, amely levezet az utcaszintre, a lenti sötétben megszabadulhatna tőlük. Az utóbbi négy évben ez volt a birtoka, az otthona, és az életben maradása múlik rajta, hogy ezt a maga javára használja ki.

Érezte, hogy felélénkült, átjárja az energia, a tekintete magabiztosan keresi a menekülés útját, de ahogy a következő sarkon befarolt, minden reménye füstbe ment. A sötétben, pánikba esve elszámította magát, és a rossz felüljárón rohant végig. Nem a szabadulás felé sprintelt, hanem valójában egy zsákutca felé futott lélekszakadva, ahol a lakókat a körgyűrűtől védő fémkorlát a menekülés utolsó esélyét is meghiúsította. Csúszkálva megállt, és másféle menekülési útvonalat keresve körülnézett, de oldalról a mellig érő betonfal, elölről meg a félelmetes fekete korlát zárta őt körül. A háta mögül hallotta, ahogy négy pár láb léptei kocogássá lassulnak, ahogy gyilkos szándékkal közelednek a támadói. Mark a homlokát a hűs fémkorlátra támasztva sírva fakadt, a könnyei csak úgy ömlöttek az arcán, miközben a teste reszketett a félelemtől. Senki sem érdemel ilyen halált.

– Gyerünk, srácok, adjuk oda neki a karácsonyi ajándékát…

Magasba tartott fegyverrel rontottak rá. Nem fogják elkapkodni, élvezkednek majd a fájdalmán, kimulatják magukat. Ahogy Mark a támadói felé fordult, hirtelen dacosan villant a szeme. Tényleg hagyni fogja, hogy ezek az agyatlan fajankók hidegvérrel lemészárolják? Hagyni fogja, hogy ők győzzenek? Valahonnan nagyon mélyről az erő, a bátorság utolsó maradványai törtek elő a fiatalemberből. Üldözői már csak pár yardnyira voltak tőle, készen arra, hogy lesújtsanak, ő viszont eltökélte, hogy nem adja meg nekik ezt az elégtételt. Elfordult, megmarkolta a korlátot, és mászni kezdett. Üldözői kiáltozva szökelltek előre a farmerja után kapkodva, Mark azonban kicsúszott a kezük közül. Egy pillanatig a korlát tetején billegett, befogadva a lenti forgalmas úton tovasuhanó vakító fényszórók látványát, majd elrugaszkodott.

Másodpercekkel később émelyítő reccsenéssel ért földet a teste, a feje keményen nekicsapódott a könyörületet nem ismerő betonnak.

2. fejezet

Olivia Campbell becsapta a kocsi ajtaját, és elsietett. Ma reggel gyilkos forgalom volt Londonban, karácsonyi bevásárlók dugaszolták el a főváros összes artériáját, így egy órájába telt Hollowayből Tottenhambe vánszorogni. A Corsáját egy dupla sárga vonalon hagyva abban a fájdalmas tudatban rohant végig az utcán, hogy elkésett. Most már bánta, hogy két klienslátogatást is bepasszírozott a fő esemény előtt. Mindkét próbaidős naplopó, garázda, időrabló alak volt, ami azzal járt, hogy kilencven percet késett a Jackkel való első rendes üléséről. Olivia tudta, hogy ez nem fogja jól kivenni magát – az ideges tizenkilenc éves már tegnap este is feldúlt volt, amikor a Tottenham Hale-i új címére megérkezett, és mostanra alighanem már tűkön ül, meg van róla győződve, hogy veszélyt vagy katasztrófát sejtet a késése. Mindez persze alaptalan paranoia – kiemelt próbaidősöknél már sokszor tapasztalt ilyet –, de ez egy csöppet sem könnyíti meg a ma reggeli dolgát, ami nagy kár, mert már most is úgy érezte magát, mint a mosott rongy.

Olivia odasietett a jellegtelen kétszintes sorházhoz, amelynek bejárati ajtaján ünnepi koszorú lógott mentegetőzve, végignézett az utcán, majd hármat kopogott. Egy hang szinte azonnal válaszolt, a kliense közvetlenül az ajtó túloldalán szobrozott.

– Ki az? – kérdezte halkan, a hangjából kiütközött folyótorkolat környéki akcentusa.

– Én vagyok. Olivia.

– Egyedül jött?

– Nem, Lord Lucan és Shergar is velem van – felelte bosszúsan Olivia.

– Kicsoda?

– Csak nyisd ki ezt a rohadt ajtót, jó?

Olivia hangja élesen csengett, de nem akart az ajtó előtt ácsorogva feltűnést kelteni, és a szókimondásának meg is lett az eredménye, lassan kinyílt az ajtó, amely mögül előtűnt egy pajkos fiatal arc, és kikukucskált rá a biztonsági lánc fölött. Olivia megenyhült hangon folytatta:

– Nézd, Jack, komolyan mondom, megfagyok idekint, úgyhogy…

A tinédzser végre megkönyörült rajta, és kiakasztotta a láncot. Olivia megkönnyebbülve lépett be, és behúzta maga után a bejárati ajtót.

– Na, hogy megy a berendezkedés?

Az előszobából az utcai szobába lépve Olivia meg is kapta a választ, mert Jack sporttáskája ugyanott hevert, ahová előző este ledobta. A fiatal próbaidős a nő bosszúságát megérezve kerülte a tekintetét, és közvetlenül az edzőcipője előtt a padlót bámulta.

– Ugyan már, Jack, ezt már megbeszéltük. Tudom, hogy ijesztő az átmenet, de meg kell erőltetned magad. Aláírom, ez a hely nem éppen a Ritz – folytatta Olivia, és pillantását végigfuttatta a beteges zöldre festett falakon, a hideg, repedezett kandallón –, de egy kis erőfeszítéssel fel tudod dobni. Ki kéne pakolnod, hogy belakd a helyet, aztán esetleg nézhetünk néhány posztert. Mire vagy rákattanva? A rapre? A grime-ra? A WWF-re? A futballal hogy állsz? Arsenal-drukker vagy, igaz? Boldogan szerzek neked posztereket a nagyágyúkról, Odegaardról, Jesusról, ha attól otthonosabban érzed magad.

Olivia utálta a futballt, de elvégezte a házi feladatát. Viszont mintha semmire sem ment volna a szorgalmával, a mogorva tinédzser megőrizte makacs hallgatását.

– Dolgozzunk össze, Jack. Elismerem, hogy nagyon nehéz, de…

– Vissza akarok menni – bökte ki a fiú, meredten bámulva a csupasz padlódeszkákat.

– Tessék?

– Vissza akarok menni a részlegbe.

Oliviának elszorult a szíve. Ez húzósabb lesz, mint gondolta.

– Ezen már túl vagyunk. Nem mehetsz vissza…

– Szerettem ott lenni – makacskodott Jack, fütyülve a nő válaszára. – A személyzet jól bánt velem, és a többi srác is rendben volt, érti?

– Az elkülönítő kizárólag bűnözőknek való – sietett megfelelni Olivia. – Letöltötted az idődet, alkalmasnak ítéltek a szabadulásra, úgyhogy nem maradhatsz ott.

– De még nem állok készen.

– Muszáj lesz, Jack. Szabad ember vagy. Most már ez az életed. Élvezned kéne.

Olivia tisztában volt vele, hogy ez milyen bénán hangzik ebben a lelombozó környezetben, és már éppen el akarta viccelni a dolgot, amikor rájött, hogy a pattanásos tizenkilenc éves sír.

– Kérem, csak beszéljen velük – nyöszörgött halkan, panaszosan. – Értesse meg velük. Ha azt akarom, hogy bezárjanak, nem az a legjobb mindenkinek?

– Ezt nem az én tisztem megmondani – felelte óvatosan Olivia, akit megdöbbentett ez a hirtelen támadt nyomorúság. – A szabály az szabály. A Pártfogói Szolgálat kiértékelt téged, és alkalmasnak talált a rehabilitációra. Tudom, hogy félsz, tudom, hogy elveszettnek, mi több, tehetetlennek érzed magad, de én már végigjártam ezt az utat, pontosan olyan fiatalemberekkel, mint te. És igenis működik.

Jack könnyes szemmel felnézett rá, arcára kiült a hitetlenkedés.

– Őszintén mondom, Jack, annyi minden vár még rád. Egy hely, ahol meghúzhatod magad, egy állás, amit betölthetsz, kiaknázható képzési lehetőségek, plusz naponta kétszer én is meglátogatlak, hogy lássam, kint van-e a fejed a vízből. Mit szólsz hozzá? Együtt megoldhatjuk?

Jack vállat vont, megtörölte a szemét, amit Olivia pozitívumnak vett, úgyhogy tovább verte a vasat.

– Vegyük át még egyszer a sztoridat, csak hogy biztosak legyünk benne, minden a helyére került. Neved?

– Jack Walker – felelte kissé remegő hangon a fiú.

– Nagyon jó. Középső neved van?

– Nincs, a szüleim nem helyeselték.

– Kitűnő. Életkorod?

– Húsz.

– Születési idő?

– 2003. április harmadika.

– Hová valósi vagy, Kyle?

– Tessék? Az én nevem Jack.

Olivia helyeslően bólintott, majd folytatta, és jólesően látta megjelenni a halvány mosolyt a tinédzser ajkán, aki egyértelműen elégedett volt azzal, hogy nem dőlt be a trükkjének.

– Hová valósi vagy, Jack?

– Eredetileg Eppingbe, most Tottenham Hale-be.

– Élnek a közelben családtagok?

– A szüleim kint vannak Spanyolországban, van egy nővérem Birminghamben. Férjnél van, de nincs gyereke.

– Jól kijöttök?

– Szerintem nincs vele semmi baj. Alapjában véve minden nővér púp az ember hátán.

Olivia visszafojtott egy mosolyt. Akaratos próbaidős létére egész tűrhető színész ez az utcán nevelkedett tinédzser.

– Egészségileg rendben vagy?

– Semmi komoly, van egy kis asztmám.

– A kórtörténeted hogy néz ki? Részesültél sürgősségi ellátásban, volt műtéted?

– Kilencéves koromban eltört a karom. A sebészeten kellett rendbe rakni. Van itt ez a forradásom, látja…

Jack feltűrte a pulóver ujját, hogy megmutassa a jobb karján lévő hosszú forradást. Ez az ősrégi sérülés tulajdonképpen egy késelés eredménye, de olyan egyenes és halvány a seb, hogy senki sem mondaná meg.

– Bravó, Jack. Ez nagyon jó. Ragaszkodj ehhez a sztorihoz, és minden a legnagyobb rendben lesz.

Jack még mindig gyanakodva nézett fel rá, de talán remélte, hogy igaza lehet.

– Mielőtt elmegyek, kötelességem emlékeztetni téged a szabadlábra bocsátás feltételeire – folytatta sietve a pártfogó tiszt, aki ezen a részen mielőbb túl akart lenni. – Se pia, se drogok. Az engedélyem nélkül nem fogadsz a házban látogatót. Nincs felügyelet nélküli internet-hozzáférés, nincs semmiféle kapcsolat gyerekekkel, és semmilyen körülmények között sem térsz vissza Southendbe.

– Minek akarnék visszamenni abba a szarfészekbe? – vágott vissza tömören Jack.

– Ez a beszéd! Csak tegyél róla, hogy betartsd ezeket a szabályokat, és kész. Mert ha nem, fingani sem lesz időd, és máris rács mögé kerülsz, de ezúttal nem fiatalkorú bűnözők közé. Az már szigorított börtön lesz, annak minden veszélyével és kellemetlenségével együtt. Megértetted?

Jack bólintott, de nem szólt semmit. Olivia már hozzászokott ehhez – hogy a kliensei részben neheztelnek, részben szükségük van rá –, úgyhogy megjegyzés nélkül hagyta.

– A hűtőben van némi alapvető ennivaló, de holnap visszajövök egy adag készétellel meg egy kis finomsággal. Egyelőre rendezkedj be, nézd a tévét, és legyen rá gondod, hogy reggelre készen állj a munkára. Itt vannak a részletek, hogy hová kell menned, mikorra kell ott lenned, és ki lesz a kapcsolattartód.

Takarosan gépelt A4-es papírlapot nyújtott át Jacknek.

– Ez csak trógerolás, de egy magadfajta erős fiú azzal is elboldogul, és tisztességesen fogsz vele keresni. A művezető gyakran alkalmaz börtönviselteket, de a te igazi múltadról természetesen nem tud. Azt hiszi, épp most ültél hat hónapot valami csip-csup vidéki drogterjesztésért. Ne mondj, és ne is tegyél semmi olyasmit, ami ezt meghazudtolná.

Jack elhúzta a száját, nyilván megzavarta, hogy a nő ilyen hosszú szót használt.

– Tartsd magad a fedősztorihoz – tisztázta Olivia. – Egy idősebb „cimborád” vett rá, hogy csomagokat kézbesíts, de már rég megszabadultál tőle, és így tovább…

Jack gondolataiból kizökkenve bólintott, amivel mosolygásra késztette Oliviát.

– Őszintén szólva, meg tudod csinálni, Jack. Tudom, hogy sosem éltél normális életet, de könnyebb, mint gondolnád. És lehet, hogy ez fog belőled embert faragni. Úgyhogy légy szíves, használd ki ezt a lehetőséget. Nem sokaknak adatik meg egy második esély, de neked igen. Úgyhogy ragadd meg.

Ahogy visszafelé ballagott a Corsájához, Olivia azon töprengett, hogy vajon átment-e az üzenete. Jack bólogatott, mindig azt mondta, amit kellett, és mintha büszke lett volna rá, hogy pontosan fel tudja idézni az új személyazonosságát és előéletét, de lehet, hogy csak azt mondta, amit ő hallani akart? Olivia érezte, hogy valami hiányzik, egyfajta meggyőződés, vagy talán hit, hogy meg tudja csinálni. Lehet, hogy egyszerűen túlságosan sérült ahhoz, hogy újrakezdje, ahogy oly sokan közülük. Az biztos, hogy meglátszott rajta a csüggedés az új életévekkel kapcsolatos kilátások miatt, egyfajta gyászos irónia, tekintettel arra a felháborodásra, amit a szabadon bocsátása váltott ki a sajtóból és a közösségi médiából. Bárcsak láthatnák őt most, gondolta morcosan Olivia, miközben elsietett a jellegtelen házból.

Már eddig is épp elég nehéz napja volt, de még mindig nem ért véget – friss büntetőcédula díszelgett a kocsija szélvédőjén. Olivia káromkodva lekapta, beszállt az öregedő Corsába, és a hátsó ülésre hajította a cédulát, ahol már féltucatnyi másik hevert. Egy pillanatig sem gondolt rájuk, ahogy beindította tiltakozó csapott hátú kocsija motorját. Már így is el fog késni a következő találkozójáról.

3. fejezet

Emily Lawrence leszegett fejjel lépkedett a szakadó esőben. Barátságtalan idő volt Bridgendben, zord és engesztelhetetlen, a legtöbb itt lakó a házába menekült, ami kapóra jött Emilynek. Ehhez a konkrét zarándoklathoz semmi szüksége nézőközönségre.

A virágcsokrát szorongatva sietve végigment a takarosan lenyírt ösvényen, és időnként egy-egy pillantást vetett a kétoldalt álló, szépen gondozott sírkövekre, amelyek némelyikét feldíszítették az ünnepre. Nevek, dátumok és családi tragédiák rohanták meg – fiatalon meghalt anyák, születéskor elvesztett ikertestvérek, egymástól a végső újraegyesülésig évekre elszakított szerető párok –, de mindebből semmit sem fogott fel, nemigen törődött mások szerencsétlenségével. Ez talán megbocsátható, hiszen neki is megvannak a maga nyomós okai arra, hogy itt legyen, de az is lehet, hogy csak ilyen a természete. Az emberek mindig is azt mondták róla, hogy önző.

Az ösvényen elágazáshoz érve jobbra kanyarodott, és mintha robotpilóta vezérelné, úgy ment a sírjaik felé. Évente kétszer lelkiismeretesen kijött ide, hogy megemlékezzen Susan és Gwyneth születésnapjáról, és már nem is nagyon ügyelt az útvonalra. A lába, a szívéről meg a lelkiismeretéről már nem is beszélve, oda vezette, ahová mennie kellett. Emily sosem csellengett, sosem elegyedett szóba senkivel, fürgén és hatékonyan tette a dolgát, majd nekikeseredve, önmagát üresnek érezve hazaindult. Időnként, egy-egy különösen felzaklató látogatás után azt kérdezte magától, hogy vajon tényleg muszáj-e ide kijönnie, évről évre kitennie magát ennek a gyötrődésnek. De még föl sem tette a kérdést, már tudta rá a választ, ezért volt az, hogy ismét itt találta magát a bridgendi temetőben. Alkalomhoz illő ez a mai gyászos idő, gondolta magában Emily, ahogy feltolult benne a fájdalmas emlékek árja.

A sötét gondolatokat kiverte a fejéből, és a sírokhoz közeledve lassított, majd mielőtt odalépett volna hozzájuk, még egyszer ellenőrizte, hogy nincs-e valaki a közelben. A sírkövek makulátlanok maradtak, szinte csiszoltnak látszottak a téli nap gyengéd ragyogásában. A virágdíszek frissen, élénken virítottak, a sötét márvány csillogott, az aranyozott betűk tisztán, élesen látszottak, ahogy betűnként kiadták a tragédiájuk részleteit:

Susan Slater, született 1991. augusztus,
meghalt 1992. március

Gwyneth Slater, született 1988. április,
meghalt 1992. november

Túl korán mentek el. A szívünkben örökké élnek.

Emily már számtalanszor elolvasta ezeket a szavakat, de a szűkszavúságuktól, az egyszerű erejüktől mindig elállt a lélegzete. Zokogásban tört ki, a látása elhomályosult, ahogy könnyek szöktek a szemébe. Szorosan markolta a csokrot, vigaszt keresett benne, pedig a tüskék már fájdalmasan belefúródtak a bőrébe. Túlságosan megrendítő, túlságosan kétségbeejtő volt belegondolni, hogy azok az ártatlan kislányok olyan borzalmas körülmények között haltak meg, de a megkínzásuk valósága elől nem lehetett kitérni. Az olyasvalami, amit gyakran és teljes egészében tudatosítani kell, hogy a meggyilkolásuk tragédiája életben maradjon. Az idő nem gyógyítja be a sebeket, nem is kell, amikor a haláluk olyan értelmetlen és olyan rettenetes volt.

– Ismerte őket?

Emily ijedten fordult hátra, ahonnan egy idősebb férfi nézett rá. Kipislogta a szeméből a könnyeket, és végigmérte ezt a betolakodót, aki elegáns, katonás alakját a hideg ellen nagykabátba és sálba csomagolta. A férfi helyi akcentussal beszélt, ravasz tekintetéből értelem sugárzott, de Emily nem ismerte őt, a kérdése pedig ártatlannak tűnt.

– Nem különösebben – hazudta Emily. – Csak a tiszteletemet akartam leróni.

Az öregfiú először nem szólt semmit, talán arra lett volna kíváncsi, vajon mi visz rá egy középkorú nőt arra, hogy ilyen szörnyű időben kijöjjön ide két ismeretlen sírjához. Aztán az arcvonásai lassacskán szomorú mosolyba ernyedtek.

– Csak az én Irisomat jöttem meglátogatni, de visszafelé mindig megállok itt egy percre, hogy imádkozzam a csöppségekért…

Beszéd közben elakadt a hangja, Emily pedig elfordult, meghatották ennek az idegennek az érzelmei.

– Rágondolni sem bírok, hogy miken mehettek keresztül…

Emily bólintott, de nem fordult vissza, lehajolt, hogy a sírokra helyezze a virágokat. Eközben észrevette, hogy vércsöppek vannak ott, ahol a tüskés szárakat szorongatta, mire gyorsan zsebre dugta a kezét, hogy elrejtse a sérülést.

– Egyszerűen hihetetlen, de tényleg, hogy egyesek mire képesek…

Az öregember bemelegített a témájához, dagonyázott ebben a gyalázatos helybeli tragédiában, talán valami leleplezésre akart kilyukadni, de Emily képtelen volt még egy szót kibírni. Szomorúan odabiccentett a férfinak, és távozott, ugyanazon az ösvényen ment vissza, amelyiken jött, alig várva, hogy megszabaduljon a férfitól, és maga mögött tudja ezt a rettenetes helyet.

Minden évben eljött, és minden évben szeretett volna minél előbb távozni, de ez a mostani látogatás a szokásosnál is szörnyűbb volt. Azt már megszokta, hogy számítson a fájdalomra, a bűntudatra és a kínra, de a nyugdíjas célzatos közbeavatkozása olyan érzést váltott ki belőle, amelyet már réges-rég eltemetett magában – a félelmet. A férfi vaskos helyi akcentusa, a nyers érzelmei, a harmincéves nyilvánvaló ellenszenve Emilyt egy olyan időbe vetette vissza, amikor a neve egyet jelentett a kegyetlenséggel és a gonosszal, amikor a helybeliek szívesen tépték volna darabokra, amikor nem egy hétköznapi, derék, jelentéktelen Emily Lawrence volt. Az emlékek még most is elrémisztették, érezte, hogy egész testében remeg, ahogy a kijárat felé siet. Egyetlen bridgendi látogatás sem volt mentes a kockázattól, és talán öntelt dolog volt azt hinni, hogy észrevétlenül jöhet-mehet. A vén szivar eléggé jóindulatúnak látszott, és nem úgy tűnt, mint aki konkrét váddal akarná őt illetni, de hogy lehetne ebben biztos?

Néha úgy érezte, hogy az emberek egyenesen a veséjébe látnak.

4. fejezet

A szemét le nem vette a tévé képernyőjéről, az érzései kavarogtak.

– Ma Alison Burnham csatlakozik hozzánk a kanapén, akinek Jessie nevű lányát 2013-ban gyilkolta meg két iskolás lány, Courtney Turner és Kaylee Jones. A szörnyű bűntény elkövetőit, akik annak idején mindössze tizenegy évesek voltak, később visszaengedték a közösségbe. Alison azóta fáradhatatlanul hosszabb börtönbüntetésért kampányol az olyan kiskorúak számára, akik súlyos bűncselekményeket követtek el…

Mike Burnham dühödten rázta a fejét, nem is tudta, hogy a BBC-re haragszik-e jobban, amiért kihasználja a fájdalmukat, vagy Alisonra, amiért egyáltalán hajlandó volt megjelenni a műsorukban. Azt tudta, hogy a volt felesége érzése szerint jót cselekszik, valami pozitív dolgot hoz ki egy borzalmas tragédiából, de nagyon fájdalmas volt az unalomig újra és újra végighallgatni annak a napnak a részleteit, és különben is, mire jó ez? Az áldozatokat soha senki nem hallgatja meg. Csak az elkövetők, a bűnösök kapnak figyelmet, a bűnügyi igazságszolgáltatás pedig kezét-lábát töri igyekezetében, hogy őket beillessze a rendszerbe. A kampányolás talán elterelte Alison figyelmét a közös traumájukról, de végül semmin sem változtatott.

– Mike, nem baj, ha…?

A férfi most kapott csak észbe, hogy a bemutatóterem személyi asszisztense még mindig arra vár, hogy ő aláírja az adásvételi szerződést. Végigfuttatta a tekintetét az ajtók és ablakok listáján, majd odafirkantotta az aláírását, és már ment is tovább, közelebb helyezkedett a tévéhez, és csak úgy itta a műsorvezető szavait:

– Ma reggel szabadon bocsátották Kyle Peterst, aki 2015-ben Southendben megölte Billy Armstrongot, és új személyazonossággal máshová költöztették az Egyesült Királyságban. Alison, ön, aki egyszer már átélte ezt, akinek szembesülnie kellett a lánya gyilkosainak szabadon bocsátásával, hogy érzi magát ma reggel?

– Nos, az biztos, hogy szívből együttérzek Billy családjával. Pontosan tudom, hogy mit éreznek, hogy milyen dühösek és zaklatottak lehetnek. Én mindig is úgy véltem, hogy a gyilkosságnak kötelezően életfogytiglani büntetést kellene maga után vonnia, függetlenül az elkövető életkorától, és itt megint egy olyan példát látunk, hogy a bűnügyi igazságszolgáltató rendszer cserben hagyja az áldozatot és annak családját.

Miért? Miért kell neki állandóan ezt csinálnia? Valahányszor Mike arra gondolt, hogy esetleg visszatérhet valamiféle normalitáshoz, amikor is az emberek netán hétköznapi pasasnak látnák őt, nem pedig egy meggyilkolt gyermek apjának, felbukkan Alison, a tévében, a rádióban, és Jessicáról beszél, meg Courtney Turnerről és Kaylee Jonesról, és ezt nyomja le mindenkinek a torkán. Miért érez rá kényszert, hogy ezt csinálja?

– Úgy van – búgta a műsorvezető. – Gondolom, a maihoz hasonló napok fájdalmas emlékeket hoznak vissza arról, hogy mi történt az önök családjával. A kis Jessie halála, a letartóztatás, a tárgyalás…

– Nem – sziszegte dühösen és bosszúsan Mike. – Jessica volt, nem pedig Jessie…

Fejek kezdtek forgolódni az irodában, de Mike nem bírta megállni. Az újságok meg a hírcsatornák úgy döntöttek, hogy „Jessie”-nek fogják hívni a lányukat, mert az cukibban, tragikusabban hangzik. Pedig sosem hívták így, soha senki.

– Maradj a tényeknél! – morogta dühösen. – Tedd a dolgodat, a rohadt életbe!

A tévében Alison nem törődött az elszólással, válaszolt a kérdésre, játszották a játékukat.

– Mélyen érintette Jessica húgát, Rachelt, de mindannyian megszenvedtük. Nem sokkal a történtek után otthagytam az állásomat, aztán a házasságom is felbomlott…

Mikor fogja abbahagyni? Mit fog elérni ezzel az egésszel, azon kívül, hogy megalázza azokat, akik már eddig is eleget szenvedtek? Egyszerűen hihetetlen, hogy Alison ilyen naiv legyen.

– Bocs, Mike, megint én…

Mark a képernyőtől elszakadva odafordult, és látta, hogy a félénk személyi asszisztens visszajött.

– Csak annyi, hogy a tízórás már várja…

Fejével a recepció felé biccentett, ahol egy középkorú házaspár téblábolt türelmetlenül.

– Bocs, fényévekre voltam…

A nő együttérzőn mosolygott rá, de nem szólt semmit, látszott rajta, hogy egy kissé kínosan érzi magát, mint aki nem tudja, mit is kezdjen a férfival. Ahogy Mike most szétnézett az irodában, rájött, hogy több munkatársa is őt bámulja, és szemlátomást nyugtalanítja őket a tévéhez intézett dühös motyogása. Egyszeriben kínosan ostobának érezte magát, amitől csak még jobban begurult. Ugyan mitől kéne kínosan éreznie magát? Ő semmi rosszat nem tett.

Felkapta a zakóját, és megpróbálta összeszedni magát, de Alison szavai ismét közbeszóltak.

– Persze az a legfőbb, hogy egyszerűen hiányzik a kislányunk. Ő mindig annyi fényt, annyi örömöt hozott abba a szobába, ahová csak belépett…

Mike lehunyta a szemét – újra rátört a sajgó bánat, és azzal fenyegetett, hogy maga alá temeti –, aztán az érzelmeit legyűrve visszarángatta magát a jelenbe. Elfordult, felkapta a távkapcsolót, és dühösen kikapcsolta a tévét, majd mogorván elmasírozott a bemutatóterem felé, miközben minden lépését tizenkét szempár kísérte.

5. fejezet

Végigvonszolta a fotelt a szobán, és a tévé elé helyezte. Jack megállt, hogy megcsodálja a keze munkáját, és közben a homlokát ráncolva felfújta az arcát. Itt háttal lesz az ajtónak, ami idegesítette, úgyhogy a karosszéket visszatette az eredeti helyére. Szórakoztatta a zenés székfoglaló játék – a fiatalkorú bűnözők részlegében minden bútordarabot a padlóhoz csavaroztak. Itt mindent elmozdíthatott, amit csak akart, hogy a hely az ő vágyait, szükségleteit és személyiségét tükrözze, akármilyen legyen is az.

Új helyzetének viszont mintha ez lett volna az egyetlen előnye, és ha alkalma nyílt volna rá, Jack seperc alatt visszament volna a részlegbe. Kétségkívül az volt a legjobb hely, ahol valaha is élt, az egyetlen hely, ahol valaha is biztonságban érezte magát. A családi otthona az erőszak és a durva bánásmód örvénylő káosza volt, ahol neki soha egy jó szó vagy jótett nem jutott. Ezzel szemben a részleg a kifogástalan rend, a fegyelem és az igyekezet mintaképe volt. Jacknek tanórákból és foglalkozásokból álló változatos időbeosztása volt, rengeteg sportolási lehetőséggel és a vegyesboltban meg a PS5-ön való rendszeres menetekre elkölthető kápéval. Azért persze nem volt olyan bulis az egész. Mindennek ellenére hiányzott neki a családja, szomorú volt, amiért az anyukája látogatásai megritkultak, de mindent összevéve kellemes élmény volt. Az autótolvaj, gyújtogató meg drogdíler srácokból álló szedett-vedett banda tűrhető társaság volt, és megbízható is – sokkal inkább a tesói lettek, mint az igaziak valaha is.

Jacknek most az ő humoruk, az ő ugratásuk, az ő jelenlétük hiányzott. Eddie, a kevert vérű srác, aki soha nem hátrált meg egy kihívás elől, és az éles nyelvével meg a félelem tökéletes hiányával nálánál kétszer nagyobb ürgéket is kicsinált. Tally, a megrögzött heccmester és tehetséges művész, aki briliáns karikatúrákat készített a tanáraikról, és persze Deano, aki annak ellenére is mindig vigyázott Jackre, hogy nagyon is tisztában volt vele, kicsoda ő. Sohasem tudott Deano iránta való hűségének és ragaszkodásának a mélyére ásni, pedig jólesett volna, és most vágyott is rá.

Vajon mi vár itt rá, ebben az idegen házban, ebben az idegen városban? Semmi más, csak unalom és kétségbeesés. Sosem érezte magát jól a saját társaságában, sosem bírt megmaradni a fenekén, és egyetlen porcikája sem kívánta, hogy legyen ideje gondolkodni. El akarta magát foglalni, tevékenykedni akart, hogy elterelje a figyelmét, ahogy a részlegben is tette, de itt most csak magára számíthatott, és nemigen akadt tennivalója. Persze, bekapcsolhatná a tévét, és nézhetné valamelyik gondosan megválasztott csatornát, de az vajon tényleg betöltené az űrt? Elűzné azokat a sötét, idegőrlő gondolatokat, amelyek azzal fenyegettek, hogy erőt vesznek rajta? Merthogy ma este nem csupán az unalom idegesítette és zavarta Jacket. Hanem a félelem is.

A pártfogó tisztje, a jóindulatú Olivia előtt erről nem beszélt, de kővé vált a félelemtől, nem tudta, hogy miként fog itt életben maradni, hogy mit tartogat számára a jövő, hogy mi történne, ha az álcája lehullana. Odakint valóságos őrjöngést váltott ki a szabadon bocsátása. A bulvárújságírók, a nyomozó rendőri erők, de még vadidegenek is boldogan felkötnék, ám az ő rosszakaratuk semmi az áldozatai rokonainak tombolásához képest. Ha lehunyta a szemét, még mindig látta, ahogy a fiú apja üvöltözik vele, miközben elvezetik, és a fiú egyik-másik testvére olyan képpel biztatja őt, mintha darabokra akarnák szaggatni. Az évek során világgá kürtölték, hogy hitük szerint Jack hirtelen, brutális halált érdemel, és az ő elmarasztaló ítéletük jelentős támogatásra talált a szélesebb közvélemény körében. Jack a nagyközönség szemében megvetésre méltó, hitvány alak volt, a társadalom szégyenfoltja. Idefelé az autóból látta az újságosstandokat, olvasta a főcímeket, amelyek azt harsogták, hogy MAGA AZ ÖRDÖG, közvetlenül a fölött a förtelmes fénykép fölött, amely abban az ócska melegítőben, elfuserált frizurával és morcos képpel ábrázolta. A nagyvilág csak ennyit ismert belőle – ezt a nyomorúságos, degenerált rabosító fotót –, és többet nem is akart tudni. Fütyülnek az ő saját helyzetére, az érem másik oldalára – nem, ő embertelen, egy rühes kutya, akit el kell altatni. Ez az ő öröksége, a bűntettei jutalma: ellenségeskedés, elszigeteltség és veszély.

És mi jut neki, amivel távol tarthatná magát ezektől a morbid gondolatoktól? Attól, hogy lassacskán elveszítse az eszét? Semmi, csak ennek az élettelen háznak a nyomasztó csendje. Jack megpróbált jó képet vágni a dolgokhoz, dűlőre jutni az új helyzetével, de az igazság az, hogy még sosem érezte magát olyan magányosnak, olyan nyomorultnak, olyan rémültnek, mint aznap este.

6. fejezet

Azonnal tudta, hogy valami készülődik.

Olivia visszaverekedte magát a Pártfogói Szolgálat Petty France-beli központjához, amely csak egy kőhajításnyira volt a St. James’s Parktól, és arra számított, hogy egy újabb hat hónapos értékelést kell végigülnie, de alighogy betette a lábát a negyedik emeletre, ideges energiahullám lüktetett végig az osztályon. Kollégák rohantak el mellette, telefonok csörögtek szakadatlanul, és az egészet beterítette valami lázasan zsibongó társalgás.

Az íróasztalához lépve észrevette Isaac Greent, és intett neki, hogy jöjjön oda. Az ötvenöt éves veterán a nő kifejezéstelen arcát látva félig mulatva, félig csalódottan bicegett oda.

– Mindig te tudod meg utoljára, mi?

– Ne szórakozz, Isaac. Mi folyik itt?

A férfi az íróasztalra telepedett, közelebb hajolt, és lehalkított hangon így válaszolt:

– Liam Sullivant ma reggel a halálba hajszolták Boltonban. Három feszítővasat lóbáló huligán elől menekülve egy felüljáróról leugrott egy forgalmas gyorsforgalmi útra.

– Ki az a Liam Sullivan? – kérdezte Olivia.

– Az igazi neve… Mark Willis.

Olivia most már tudta, hogy mi készül.

– Jézusmária, én dolgoztam azzal a sráccal – felelte izgatottan. – Mármint megfigyeltem, miután Boltonba költözött. Ő volt az a tizenkét éves…

– Aki megerőszakolt és meggyilkolt egy hetvennyolc éves özvegyasszonyt. Kezded kapiskálni…

Sötét humorral mondta ezt Isaac, de az arckifejezése meghazudtolta a könnyedséget. Ez nagy csapás volt, a Pártfogói Szolgálat katasztrofális kudarca, és ezt mindenki tudta az épületben.

– Tudjuk, hogy mi történt? – kérdezte sürgetően Olivia.

– Egyelőre csak azt, hogy Willis négy éve Boltonban rejtőzött, egy vacak lakásban lakott, és egy logisztikai cégnél dolgozott. Úgy-ahogy elboldogult. Egy-két kisebb bűncselekmény, lopás, droghasználat, de semmi komoly. Mindenesetre a szemtanúk szerint ma a kora reggeli órákban három disznómaszkot viselő férfi miatt ugrott le.

Döbbent nevetés tört ki Oliviából, még mielőtt elejét vehette volna, magára vonva új kollégája, Saul helytelenítő pillantását. Elfordult, és hitetlenkedve azt suttogta:

– Disznónak öltöztek?

– Feszítővasat lóbáló disznók, akármilyen hihetetlen. A rendőrség még vizsgálja, hogy köze volt-e a bandákhoz, valami drogos ügy, vagy…

– Baromira nem valószínű. Willis egy féreg volt, gyáva nyúl. Semmi ilyesmihez nem lett volna vér a pucájában, inkább a védtelen öregasszonyokra hajtott. Ez bosszú lehetett.

– A nagyfejűek ezért zárkóztak be válságmegbeszélésre már két órája. Egy ilyen biztonsági rés, hát… ez főhír.

Ez volt az év enyhe kifejezése. Ha ez igaz, ha önbíráskodók vagy bosszúra éhes rokonok felfedték Mark Willis álcáját, akkor hetekig ez fog szerepelni a hírek élén. A Pártfogói Szolgálat történetében ilyen komoly dolog még sohasem történt, és ez minden érintett számára következményekkel fog járni.

– Nézd csak meg őket – folytatta Isaac a tanácsterem felé biccentve, amelyet zsúfolásig megtöltött a szolgálat vezetősége. – Ez vajon mit árul el azokról, akik még egy sörözőben se tudnak berúgni?

Miközben Isaac tovább füstölgött, és a szolgálat aktuális állapotát siratta, Olivia pillantása az igazgatói irodába bezárkózott, elegánsan öltözött férfiak és nők klikkjére siklott. Háttér, tapasztalat és szakértelem tekintetében vegyes felvágottat képviseltek – voltak köztük elhivatottak és keményen gürcölők, középszerű nyugdíjvárók, de nyíltan korlátoltak és cinikusak is. Ma azonban mind ugyanolyan arckifejezést öltöttek – a leheletnyi pánikkal vegyes súlyos aggodalomét. Olivia egyenként végigmérte őket, szerette volna tudni, hogy ki beszél, hogy milyen hangulatban vannak, de még azt is, hogy mit mondanak, de ilyen messziről nehezére esett szájról olvasni. Jól megnézte a baltaarcú Bridgetet, aki imádta a válságokat, majd Philipre váltott, a tanácstagok legközönyösebbikére, és végül Christopher Parkeson állapodott meg a tekintete, a jóképű, búskomor ötvenvalahány éves férfin, aki mereven ült, és hallgatta a többiek frenetikus javaslatait. Vajon megérezte magán a pillantását? Vagy Olivia csak képzelődik? Akárhogy is, az igazgatóhelyettes most kissé elfordult ültében, és a tekintete lassan elkapta az övét. Egy pillanatig farkasszemet néztek egymással, elektromos lüktetés keletkezett kettejük között, majd a férfi figyelme ismét a megbeszélés felé fordult.

– Figyelsz te rám egyáltalán? – panaszolta Isaac, miután hirtelen elapadt a panaszáradata.

Olivia gondolataiból kizökkenve idétlenül Isaacre mosolygott, amit a kollégája fáradt mosollyal viszonzott.

– Nagyon is, Isaac. És egyetértek mindennel, amit mondtál.

– Még szép…

A férfi a fejét csóválva otthagyta, és visszadöcögött az íróasztalához. Olivia nézte, ahogy elmegy, és közben ráérősen az osztály többi részét is végigpásztázta. Ez a terem, a szilárdabban megalapozott idők barlangszerű maradványa rendszerint legföljebb, ha harmadrészben telt meg, ma azonban minden asztalt elfoglaltak; alacsonyabb és magasabb rangú pártfogó tisztek e-maileket böngésztek, protokollokat néztek át, és telefonálgattak, hogy kiderítsék, biztonságban vannak-e a klienseik. A pánik ennél tökéletesebb vizuális megnyilvánulását remélni sem lehetett volna – arról a mélységes döbbenetről tanúskodott, amelyet Mark Willis meggyilkolása kapcsán mindenki érzett. Olivia letelepedett, aztán bejelentkezett, behívta a maga fájljait, a maga telefonjáért nyúlt, és felkészült egy sor húzós beszélgetésre. A boltoni gyilkossággal kapcsolatban még mindig rengeteg volt a kérdés – a csúnya bűntény ki-hogyan-miértje –, egy dolog azonban világossá vált: Olivia számára, akárcsak az épületben lévő többiek számára is épp most halasztották el a karácsonyt.

7. fejezet

– Ó, Betlehem kis városa, mily mélyen alszol már. Álmatlan éjszakád felett kigyúlt a csillagár…

Az Üdvhadsereg kórusa a lelkét is kitette, úgy énekelt, szórakoztatta a vásárlókat a Croydon High Streeten, és közben rázták a perselyeiket. Russell Morgan szerette a szép karácsonyi énekeket, örömmel emlékezett vissza rá, hogy gyerekkorában a templomban énekelte őket, de ez a virgonc interpretáció nem érdekelte őt, és úgy sétált el mellettük, hogy egyetlen pillantásra sem méltatta őket. Ma este csak Amber érdekelte.

– Ha untatom, csak szóljon rám, hogy fogjam be a számat. Egész este tudnám sorolni a fiatalkori ostobaságaimat – mondta kedélyesen Amber, miközben a főutca pislákoló fényei alatt ballagtak.

– Viccel velem? Imádom hallgatni.

Amber elpirult, és elnevette magát. Russell egyszeriben ostobának érezte magát, mintha túl sokat mondott volna, így aztán pontosította a lelkesedését:

– Mármint imádok magáról hallani. Hogy miken ment keresztül, hogy mik a tervei…

Komolyan is gondolta, de az is igaz volt, hogy tényleg imádta hallgatni Amber hangját – olyan lágy, olyan kedves, olyan nőies. Viszont még nagyon a barátságuk elején tartottak ahhoz, hogy ilyen őszinte legyen. Még csak három hete ismerték egymást, Amber újonnan került a férfi kéthetente tartott Anonim Drogosok összejövetelére, és bár őt azon nyomban megigézte a szőke huszonéves, nem akarta, hogy rámenősnek, vagy ami még rosszabb, kéjencnek nézzék.

– Nem is tudom, hogy van-e még mit mondanom – felelte Amber, aki mintha észre sem vette volna a férfi feszengését. – A régi barátaimmal, Charlie-val meg a Lóval való hosszú kapcsolatomat már hallotta, ami pedig a jövőbeli terveimet illeti, hát, nem tudom, hogy vannak-e egyáltalán. Túlélni, azt hiszem.

Russell a drogokra való utalást elengedte a füle mellett, nem akart erre gondolni, az ő anyaghasználata már csak távoli emlék. Nem, ő az igazi Amberről akart hallani, arról, hogy most milyen állapotban van, és hogy ő esetleg felbukkanhat-e a jövőbeli terveiben.

– És a karácsony? Londonban lesz, vagy…?

– Persze, errefelé. Nincs is hová mennem, ha őszinte akarok lenni.

Ekkor mintha felhő ereszkedett volna Amberre, hirtelen elkomorodott. Russell azonnal megbánta, hogy megkérdezte – ostoba, tapintatlan faggatózás –, de ha igazságos akar lenni magával, teljesen kijött a gyakorlatból. Évek óta nem mutatott igazi érdeklődést senki iránt.

– Bocs, nem kell róla beszélnie, ha nem akar – vetette föl.

– Nem, semmi baj – biztosította Amber. – Csak nehéz nekem az évnek ez a része. Gyerekkoromban még szerettem. Anyával meg a nővéremmel tényleg bementünk a városba, és mindenféle őrült, bolondos dolgot vettünk egymásnak. Plusz mindig rengeteg volt az enni- meg innivaló. De a legjobb… a legeslegjobb az volt, hogy elkirándultunk Brightonba, hogy megnézzük a karácsonyi fényeket. Nagyon szeretném újra megtenni, ami azt illeti, nagyon szeretném újra látni őket… de nem szívesen látnának otthon, úgyhogy azt hiszem, hogy idén csak én leszek, meg a király beszéde…

Kényszeredett mosollyal mondta ezt, de átütött rajta a szomorúság.

– Sajnálom, Amber, ez kemény. De ha az vigasztal, tudom, mit érez.

– Magának sincs se kutyája, se macskája? – ugratta a lány. – Szingli mingli…

– Úgy-valahogy – vonta meg a vállát mosolyogva a férfi.

– Hát, miattam ne fogja vissza magát, Russell. Hogy is mondják a csoportban? Az osztozkodás gondoskodás…

Russell nevetett, majd azt felelte:

– Mennyi ideje van?

– A világ összes ideje az enyém – felelte Amber.

Ez nyilván puszta tényközlés volt, de vajon nem bujkált valami más is a hangjában? Bátorítás? Vonzalom?

– Apám börtönben van, anyám már rég meghalt – vallotta meg Russell. – Csak én vagyok, meg a bátyám, Chaz. Ő is függő, úgyhogy igyekszem őt elkerülni. Lutonból leköltöztem Londonba, hogy megszabaduljak attól a sok szartól, azóta a magam ura vagyok. Képzett könyvelő vagyok, de remélem, hamarosan pénzügyi vezető leszek, sőt, egy napon talán saját vállalkozásba kezdhetek…

Csak úgy dőlt belőle a fedősztorija, hazugság hazugság hátán, gördülékenyen és minden erőlködés nélkül hihetően előadva. Fura belegondolni, hogy ez a procedúra annak idején teljesen kimerítette – megpróbálni minden részletre emlékezni, azon fáradozni, nehogy hibát vétsen. Most kifejezetten élvezte az előadást, a „múltja” minden egyes pillanatát megélte, minden eseményt kiszínezett, elsorolta a jövőre vonatkozó álmait. Ami azt illeti, olyan jól ment neki ezeknek a koholmányoknak ez az elhadarása, tizennyolc év után olyan gyakorlattal bújt bele új személyazonosságába, hogy már alig tudott különbséget tenni az igazság és a fikció között. És ezt így is szerette.

Karját Amber karjába öltve tovább okádta magából hamis élettörténetét, új barátjával boldogan sétált végig az ebédidőben megszaporodott tömegen, és fürdőzött a villogó karácsonyi fények meleg ragyogásában.

8. fejezet

Ahogy szerény háza előtt lefékezett, Emily Lawrence ijedten látta, hogy az utcai szobában égnek a lámpák. Homlokát ráncolva az órára nézett. Jó időt futott, Walestől Readingig végigrepesztett az M4-esen, és órákkal azelőtt hazaért, hogy Sam megjött volna az iskolából. Remélte, hogy lesz egy perce összeszednie magát, hogy feldolgozza az érzéseket, amelyeket a bridgendi látogatásai mindig kiváltottak, hogy mire a fiú végül hazaér, már a szokásos vidám önmaga lehessen. De a behúzott függönyökön kikandikáló fények megkongatták a vészharangot. Amikor ma reggel elment, mindent lekapcsolt, behúzta a függönyöket, kétszer is ellenőrizte az ajtót, hogy a ház a lehető legbiztonságosabb és a legkevésbé feltűnő legyen. Akkor hát ki hatolt be a köztes időben? Ki van odabent az otthonában?

Emily csöndesen becsukta a kocsi ajtaját, és miközben sietve elindult az ajtó felé, elővette a kulcsát. Nem valószínű, hogy a pártfogó tisztje az – ő csak havonta egyszer járt ide, és mindig előre telefonált. Paul lenne az? Lehetséges, csakhogy az exférjének nincs kulcsa, akkor meg hogy jutott be? Akkor valaki más lehet az, valaki, akinek rosszak a szándékai? De ha így van, miért verné nagydobra a jelenlétét azzal, hogy égve hagyja a villanyt? Akkor viszont lehet, hogy kirabolták? Az katasztrófa lenne, főleg így karácsony előtt…

Tucatnyi rémes gondolat kavargott Emily fejében, de ahogy tétovázva bedugta a kulcsot a zárba, nevetést hallott bentről. A teste megfeszült, de már ki tudta venni a férfihangok halk dörmögését és az xboxos lövöldözés összetéveszthetetlen hangját.

– Az istenit neki, Sam – motyogta dühösen Emily, majd belökte a kulcsot a zárba, és besietett.

Becsukta a bejárati ajtót, a táskáját ledobta az előszobában, és azon nyomban berontott az utcai szobába. Drámai belépőjére két tinédzser fiú pattant fel. Sam is, és a legjobb haverja, Gavin is ijedtnek látszott, majd ahogy leesett nekik, hogy mi a helyzet, úgy néztek ki, mint akik lebuktak.

– Mi az isten folyik itt, Sam? Délután két óra van. Miért nem vagytok iskolában?

Rövid csend állt be, majd:

– Szabadfoglalkozás.

– Tizedikben nem szokott lenni szabadfoglalkozás.

– Ahogy mondja, Mrs. Lawrence – felelte élénken Gavin. – Ma igazából nincs tanítás. Sammel mi simán elfelej…

– Ne hadoválj nekem, két hete volt egy tanítás nélküli napotok. Voltatok ma egyáltalán iskolában?

Ezt a fiának címezte, akinek bűntudatos arckifejezése mindent elárult, amit Emily tudni akart.

– Lógtatok?

– Igazság szerint, Mrs. Lawrence, Sam nem érezte jól magát. Felajánlottam, hogy itt maradok vele, amíg haza tetszik…

– Te dugulj el! – torkolta le Emily. – Elegem van a hazugságaidból, meg az olcsó bájolgásodból. Átlátok rajtad, Gavin Williams, úgyhogy fogd a rossz modorodat meg a hazug szádat, és húzz el a házamból. Nem akarlak itt látni többet.

Gavin megszeppentnek látszott, mint akit épp felpofoztak, de ekkor Sam a védelmére kelt.

– Ne beszélj így vele… ő a barátom.

– Szép kis barát. Csak tévútra visz.

– Ez nem igaz. Az én ötletem volt, hogy ma lógjunk a suliból, Gavin le akart beszélni róla.

– Igazság szerint így volt – helyeselt Gavin, de gyorsan hamvába holt a reménye, hogy elodázhatja a távozását.

– Te még mindig itt vagy? – reccsent rá Emily.

Az ügyefogyott tini ezúttal vette a lapot, és felmarkolta a táskáját.

– Bocs, haver – mondta búcsúzóul, és kirohant a szobából. Pár pillanattal később becsapódott a bejárati ajtó.

– Mi a fenét gondoltál? – támadt a fiára Emily. – Mióta lógtok az iskolából?

– Csak párszor csináltuk, nem nagy ügy.

– Nem nagy ügy? – fakadt ki Emily. – Jövőre érettségizel!

– És jól is fog sikerülni, oké? Ma főleg reál tárgyak voltak, és te is tudod, hogy azokban jó vagyok.

– Nem ez a lényeg. Azért jársz iskolába, hogy tanulj, nem játszhatsz helyette Call of Dutyt azzal a balfékkel. Plusz szeretem tudni, hogy mikor merre jársz, ezt nagyon jól tudod. Ha már itt tartunk, vajon miért nem hívtak az iskolából, hogy megkérdezzék, mi volt ma veled?

Sam most még gyámoltalanabbnak látszott.

– Én… ööö… küldtem egy e-mailt apa fiókjáról, amiben közöltem, hogy időpontom van az orvoshoz.

– Ő tud róla?

– Dehogyis.

– Hát, tudni fog, arra mérget vehetsz.

– Jaj, az isten szerelmére, anya. Most miért vagy ilyen picsa?

A szó kicsúszott a száján, mielőtt még megakadályozhatta volna. Emily felbőszülten, zaklatottan meredt rá. Most rajta volt a sor, hogy úgy érezze magát, mint akit felpofoztak.

– Bocsánat, anya, nem úgy gondoltam…

– Azért vagyok egy picsa, mert szüntelenül áldozatokat hoztam azért, hogy tisztességgel felneveljelek, hogy beírassalak abba az iskolába, hogy tisztességes, becsületes, törvénytisztelő gyerek legyen belőled. Soha nem helyeztem magam előtérbe, mindig ott voltam neked, mert azt akarom, hogy boldogulj az életben. Azért vagyok egy picsa, mert szeretlek, és nem akarom végignézni, ahogy elrontod az életedet. És így hálálod meg? Hogy hazudozol nekem, hogy sértegetsz…

– Mondtam, hogy sajnálom, anya, nem akartalak…

– Késő bánat, ebgondolat. Szobafogságra ítéllek, haver. Egy hétre. És egy időre búcsút inthetsz az Xboxnak. Ha ez így megy tovább, örülhetsz, ha karácsonyra visszakapod.

Sam az anyjára meredt, megdöbbentette a büntetés súlyossága. Emily érezte, hogy talán túllőtt a célon, de forrongott benne a düh, és különben is, most már szó sem lehet róla, hogy visszavonja a szankciót. Lelke egyik fele örült, hogy megbüntette a fiút, a másik fele viszont tartott a következményektől. De remélte, hogy a fiú legalább elismeri a bűnösségét, és elfogadja a büntetést. Samnek azonban más ötlete volt, és vasvilla tekintettel támadt az anyjára.

– Utállak. Rohadtul utállak.

– Sam…

Emily feléje nyúlt, de a felbőszült tinédzser dühösen elrohant mellette, kiment a szobából, és becsapta maga után az ajtót. Ez a hang, a rezgés egyenesen áthatolt Emilyn, felborzolta az idegeit, és megsokszorozta a nyomorúságát. Annyira igyekezett, hogy jó anya legyen, hogy sokoldalú, udvarias gyereket neveljen, hogy boldog, kiegyensúlyozott családot teremtsen. És a legtöbb napon úgy is érezte, hogy sikerült, dacára annak, hogy tönkrement a házassága, és hogy hébe-hóba összekapott hormontúltengéses fiával. Ma viszont totális csődtömegnek érezte magát.

Végtére is lehet, hogy tényleg egy picsa.

9. fejezet

Mike Burnham úgy sietett végig az utcán, hogy közben megpróbálta kizárni az ünnepi vidámságot. Már csak tizenegy nap volt hátra karácsonyig, és a maidstone-i lakók bementek a városba, Mike viszont le nem vette a szemét a járdáról, fütyült a szomszédok vidám üdvözlésére, az emberek házain tébolyultan táncoló világító hópelyhekre. Az egyik házból, amely mellett elhaladt, az „Egykor Dávid városában” virgonc változata harsogott, amelyet odabentről rekedt nevetés és társalgás kísért, de Mike csak ment tovább, gyorsan odaért a bejárati ajtajához, és eltűnt odabent, elnyelte az utca egyetlen olyan házának sötétsége, amelyen nem volt se dekoráció, se fényfüzér, amely nem mutatott életjelet.

De rühellte Mike a karácsonyt! Valamikor az volt számára az év fénypontja, Alisonnal hónapokon át kuporgattak, hogy a lányok biztosan mindent megkapjanak, amit szerettek volna. A kiadás mindig meghaladta a megtakarításaikat, gyakran kellett kölcsönkérniük, hogy pótolják a hiányt, de mindig megérte látni az ajándékokat a fa alatt, a karácsonyi menütől roskadozó asztalt és a mosolyt a lányok arcán. Most viszont már rá sem hederített az ünnepekre, hiszen az egész gyászos felhajtás csak arra szolgál, hogy emlékeztesse mindarra, amit elveszített.

Felakasztotta a kabátját, és besietett a nappaliba. Sötét és csöndes volt, ahogy szerette. Rendes körülmények között lerogyott volna a kanapéra, hogy elmerüljön a Sky Sports eszméletlen színeiben, teleportálja magát Szaúd-Arábiába valami napsütötte golfpályára, vagy valamelyik lármás manchesteri futballstadionba, ma este azonban nekiállt rendet csinálni, eltakarította a rendelt ételek dobozait és a kidobott újságokat. Ma este társaságra számított.

Felkattintotta a lámpákat, behúzta a függönyöket, és megfordult, hogy szemrevételezze a helyszínt. A szemét eltűnt, a párnák megigazítva, de még mindig örömtelennek és hidegnek látszott a hely, így hát Mike sürgölődni kezdett, felgyújtotta a lámpákat, bekapcsolta a rádiót, minden tőle telhetőt elkövetett, hogy barátságosabb színben tűnjön fel a lakás. Amikor még együtt voltak Alisonnal, ez az asszony birodalma volt – jó szeme volt a lakberendezéshez, és kettejük közül mindig is ő volt a társaságkedvelőbb. Most, hogy egyedül maradt, őrá hárultak ezek a házi munkák, és rémületére kiderült, hogy milyen poros minden, vastagon rárakódott az összes felületre. Fogott egy rongyot, és munkához látott, hatalmas porfelhőket kavarva a levegőben.

Szorított az idő, úgyhogy nekiesett, mint valami dervis, hogy egészen beleizzadt, de ahogy a tálalón lévő bekeretezett fényképek kicsiny kollekcióját törölgette, lelassított, majd megállt, hogy megnézze a Jessicáról készült kedvenc képét. Az iskolai vásáron készült, Jessica a kerekesszékében ül, és szélesen belevigyorog a kamerába. Ezt a képet az életénél is jobban szerette, nem tudott betelni a részletekkel. A kislány rozoga szemüvege, a pirospozsgás arca, a huncut mosolya – ezek mind közrejátszottak abban, hogy a lánya olyan különleges volt. Az ő kicsi harcosa, aki a gerincbénulása miatt nem tudott megtanulni járni, de akit ez sohasem tartott vissza, teljes életet élt, örökös pimasz vigyorral az arcán. Mintha ez a nagy becsben tartott fénykép határozná meg őt, mintha visszahozná az életbe, és ahogy elnézte, Mike érezte, hogy a szíve csordultig telik szeretettel, büszkeséggel és bánattal. Bárcsak visszaforgathatná az idő kerekét, hogy még egyszer a karjában tarthassa az ő angyalkáját…

Az ajtócsengő éles csörgése vágta el ezt a gyengéd álmodozást. Mike letörölte a könnyeit, gyorsan visszatette a fényképet, és kisietett az előszobába. Egy pillanatig kivárt, amíg összeszedte magát, aztán kinyitotta a bejárati ajtót, amely előtt Graham Ellis várakozott.

– Graham, de örülök, hogy látlak – mondta Mike, igyekezvén fegyelmezett és vidám hangot megütni.

– Biztos, hogy számítottál rám? – kérdezte barátságosan a látogatója. – Már öt perce csöngetek.

– Na, hogy ityeg a fityeg? – kérdezte Graham.

A két férfi a konyhaasztalnál ült, sörrel a kezükben.

– Úgy-ahogy. A meló jó, habár az évnek ez a része mindig kész elmebaj.

– Sokszor látod Alisont meg Rachelt?

– Amikor tudom – felelte óvatosan Mike. – Alisonnal még mindig fasírtban vagyunk, de Rachellel igyekszem korrektül bánni. Nagyon összejött neki. Karácsonyi produkciók, partik meg miegyebek…

– Mesélj róla.

Graham Ellis mosolyogva mondta ezt, lerítt róla, hogy őszintén kedveli a család összes tagját. Korábbi inkarnációjában, a kenti rendőrség detektívfelügyelőjeként ő vezette azt a csapatot, amely bíróság elé állította Jessica gyilkosait, és Mike tudta, hogy azóta is be-benéz Alisonhoz és Rachelhez. Hálás volt érte, de ugyanakkor kínosan is érintette, mert attól félt, hogy a nyugdíjas rendőr többet tud a lánya életéről, mint ő.

– És milyen így magadban? – kérdezte ritkuló hajába túrva Graham. – Jól vagy, Mike?

– Persze, miért ne lennék? – felelte kitérően Mike. – Elboldogulok a dolgokkal. Ha majd végre túl leszünk a karácsonyon, kiganézom ezt a helyet.

Graham bólintott, szemügyre véve a dekorlemezek foltos felületét és a megfakult konyhabútorokat. Mike egyszeriben idiótának érezte magát, zavarták az üres ígéretei. Graham már évek óta eljár ide, és tökéletesen tisztában van vele, hogy Mike egész idő alatt meg sem próbálta berendezni a lakást. Mike most öreg barátja felé fordult, mert szükségét érezte, hogy igazolja magát, hogy magyarázatot adjon a tétlenségére, de a nyugállományú felügyelő másfelé nézett, pillantása a Sunnak azon a számán akadt meg, amelyet Mike az érkezése előtt takarított el. A címlapon egy vadóc tizenkét éves fiú rendőrségi fényképe szerepelt, fölötte pedig ez a szalagcím:

Maga az ördög. Szabadon engedték Kyle Peterst, a szadista gyilkost

Mike szemügyre vette a főcímet, és újra beléhasított a harag, majd felnézett Grahamre.

– Nehéz lehet ez neked – mondta együttérzőn a rendőr.

– Ezért jöttél ide? Hogy a körmömre nézz?

Éles, vádló csengése volt a kérdésnek, Graham Ellis azonban elengedte a füle mellett.

– Részben. Tudom, hogy fájdalmas emlékeket ébreszthet. Emlékszem, milyen dühös voltál, amikor Courtney-t és Kaylee-t elengedték, isten tudja, én is ugyanazt éreztem, úgyhogy csak tudatni akartam veled, hogy nem vagy egyedül, hogy itt vagyok neked, ha beszélgetésre van szükséged.

– Bocsánat, Graham, nem kellett volna úgy rád förmednem – felelte Mike. Egyszeriben pitiánernek érezte magát, aki nem érdemli meg a másik kedvességét. – De igazad van, nehéz. Rohadtul nehéz.

Mike itt abba akarta hagyni, lenyelni a keserűségét, de képtelen volt rá.

– Ez egyszerűen nem igazság. Az ilyeneket soha nem lenne szabad kiengedni.

– Minden tiszteletem, Mike, de ezt se neked, se nekem nem tisztem eldönteni, személy szerint bárhogy is érezzünk felőle.

– Hát pedig nekünk kellene. Azok az állatok… – köpte vissza érzelemtől kásás hangon Mike. – Azok az állatok, akik megölték a kislányomat, hét évet kaptak a fiatalkorú bűnözők részlegén, aztán kiengedték őket. Hét évet. Csak ennyit ért Jessica élete?

– Dehogyis, Mike. De ez nem így működik.

– És hol vannak most? Szép életük van egy új városban, új néven, és semmi kétségem, hogy már egy csodás karácsonyra készülődnek, miközben nekünk többieknek marad a szenvedés meg az, hogy dagonyázzunk és elrohadjunk a saját nyomorúságunkban, amiatt, amit ők tettek. Ezzel a szarcsimbókkal is ugyanez lesz… – Agresszíven Kyle Peters rabosító fotója felé biccentett. – Él majd valahol, mint hal a vízben… boldogan, gondtalanul. Hol itt az igazságszolgáltatás?

– Tudom, és együttérzek veled. Ha rajtam állna, tovább maradtak volna rács mögött, sokkal tovább.

– Na, ugye…

– De azt ne hidd, hogy nekik olyan könnyű. Ezek súlyosan sérült illetők, akiknek életük végéig együtt kell élniük azzal, amit tettek.

– Ez egy vicc – vágott vissza Mike. – Azt hiszed, hogy egy fikarcnyit is törődnek velünk? Azzal, hogy mit tettek? Te ott voltál, Graham. Láttad azokat a lányokat röhögcsélni meg viccelődni a bíróságon.

– Tizenegy évesek voltak, Mike. Nem tudták, mit csinálnak.

– Baromság. Pontosan tudták, hogy mit csinálnak. És mi akadályozza meg, hogy újra megtegyék?

– Minden lépésüket figyelni fogják – tiltakozott az exrendőr. – És a szabadlábra bocsátás nagyon szigorú feltételeinek kell megfelelniük.

– Igazán, Graham? Te tényleg elhiszed ezt? A Pártfogói Szolgálat egy romhalmaz, te is tudod. Ami azt jelenti, hogy ezek a kreatúrák szabadon azt tehetnek, amit akarnak, akkor, amikor akarják. És lehet, hogy ez szerinted rendben van…

– Nem. Dehogyis van.

– …de szerintem ez botrányos, veszélyes és kriminális. Azok a lányok, ez a Kyle Peters akár itt is lakhatnak a szomszédban, és leskelődnek a gyerekeink után, tervezgetik a következő bűntettüket, és mi erről semmit sem tudunk. A bíróság, a rendőrség, a Pártfogói Szolgálat kezét-lábát töri igyekezetében, hogy segítsen nekik, elköltözteti őket, új személyazonosságot ad nekik, új múltat, segítenek nekik hazudni, csalni, hogy megússzák a gyilkosságot. Ez nem helyes, sőt mi több, ez nem biztonságos.

Az utolsó szót már Graham Ellisre meredve bökte ki. De a vendége csak nem volt hajlandó elveszíteni a hidegvérét.

– Mike, amiken te keresztülmentél, a fájdalom, amit elviseltél, az elképzelhetetlen. Tudom, hogy sok mindent veszítettél, sok embert, akiket szerettél, és hogy ennek eredményeképpen súlyosan megrendült az emberekbe és az intézményekbe vetett bizalmad. De nem élhetsz így örökké. Nem feltételezheted mindig a legrosszabbat. Jessica gyilkosait alkalmasnak találták a rehabilitációra, akárcsak Kyle Peterst, úgyhogy azt kell remélnünk, feltételeznünk, hogy biztonságos, produktív életet élnek.

– Ne légy már ilyen naiv. A rehabilitáció fogalma semmit sem jelent ezeknek az állatoknak; fikarcnyi bűntudatot sem éreznek amiatt, amit tettek. Te hallgattad ki őket, az isten szerelmére! Nekik ez csak egy jó hecc volt, játék…

– Igazad van – felelte szomorúan csóválva a fejét Graham Ellis. – Soha nem tapasztaltam egyikük részéről sem bűnbánatot vagy megbánást. Úgyhogy igenis megértem a haragodat. De bármennyi bánatot és fájdalmat érzel még mindig, nem szabad hagynod, hogy ez az őrjöngés felzabáljon. Ezt Jessica sem akarta volna.

Övön aluli ütés volt, de betalált. Mike fájdalmasan tudatában volt annak, hogy mennyire megdöbbenne a kislánya, ha ilyen bosszúszomjasnak és keserűnek látná.

– Már így is nagyon sokba került neked. A házasságodba, a Rachellel való kapcsolatodba. Tudom, hogy úgy érzed, soha nem fogod magad túltenni ezen, de valahogy meg kell próbálnod, hogy előre nézz. Fogadd el valamelyik ajánlatot a tanácsadásra, beszéld meg Rachellel, hogy mikor találkozhattok, vedd fel újra a kapcsolatot a szüleiddel, a barátaiddal. Mozdulj ki, és próbáld meg jól érezni magad, ne adj’ isten, ismerkedj meg valakivel…

Mike elutasítóan rázta a fejét.

– És zúdítsam a nyakukba ezt az egész cókmókot?

Mike most felnézett, némi együttérzésre, a feladat mértékének valamiféle elismerésére számítva. Öreg barátja arckifejezése azonban szigorú és engesztelhetetlen maradt.

– Ha azon múlik, hogy fordíts az életeden, akkor igen. Létfontosságú, hogy azokra a dolgokra koncentrálj, amelyek számítanak – felelte lassan. – Alisonra, Rachelre, a munkádra. Jön a karácsony is. Tudom, hogy ez mindig egy húzós időszak, de idén miért nem mész be a városba? Anyagilag jó éved volt, hát miért ne élveznéd a munkád gyümölcsét? Kényeztesd Rachelt. Kényeztesd magadat.

– Az nem olyan könnyű.

– Csak mert ragaszkodsz hozzá, hogy büntesd magadat, Mike. Tudom, hogy magadat okolod azért, ami Jessicával történt…

– Hogy is ne okolnám? – szakította félbe nyersen Mike, aki már fortyogott a haragtól. – HA nem késve mentem volna érte, azok az állatok sosem kapták volna el. Ha öt perccel korábban érek oda, akkor, amikorra mondtam, hogy megyek…

– Nem – figyelmeztette Graham. – Nem csinálhatod ezt tovább magaddal, Mike. Nem a te hibád volt, nem Jessica hibája volt, csakis azokat a lányokat lehet hibáztatni. Bíróság elé állították, bűnösnek találták, és megbüntették őket a bűnükért. Már amennyire meg lehet őket büntetni…

Mike lesújtóan rázta a fejét, de Graham Ellis csak folytatta.

– A jövőre kell koncentrálnod. Azokra a dolgokra, amelyek igazán számítanak.

Graham pillantása beléje fúródott, nyomatékosan, esdeklően.

– Kérlek, Mike. Ha nekik nem tudsz megbocsátani, legalább magadnak bocsáss meg.

10. fejezet

Nézett kifelé a sötétbe, és nagyot szívott a cigarettájából. Olivia keményen dolgozott rajta, hogy visszafogja a nikotinéhségét, de naponta egy Marlboro Redet azért még mindig engedélyezett magának. Szerette úgy kiélvezni, hogy közben kifelé néz az ablakon, és a csillogó londoni panorámában gyönyörködik. A kilátás a fővárosra, ez volt a tootingi lakásáról elmondható kevés pozitívumok egyike, és ő mindig is szerette ezt a pillanatot, a nikotin megnyugtató bizsergését egy stresszes nap végén.

Ma este azonban a Mark Willis meggyilkolása nyomán támadt érzések zűrzavarától, a fejében kavargó kérdésektől nehezére esett lehiggadni. Nagyon szerette volna tudni, hogyan fog lecsapódni a dolog, milyen hatással lesz mindnyájukra nézve, és mintegy végszóra lármásan felzümmögött a kaputelefonja. Odasietett, és még annyi fáradságot sem vett, hogy a monitorra pillantson, anélkül engedte be a látogatóját. Pontosan tudta, hogy ki az. Másodpercekkel később finoman megkocogtatták az ajtót. Olivia megállt, hogy megnézze magát a tükörben, kisöpört egy kósza hajtincset a homlokából, majd kinyitotta az ajtót. Christopher Parkes állt odakint, búskomoran és sötét hajával jóképűen, mint mindig. Olivia érezte, hogy végiglüktet rajta a vágy, de az ingerültség álarca mögé rejtette a szenvedélyét.

– Késtél – hányta a férfi szemére.

– Örülj, hogy egyáltalán eljöttem – felelte Parkes, és a lakásba belépve leráncigálta magáról a kabátot. – Rohadt nagy a káosz a központban.

– Folytasd – biztatta Olivia. – Ne hagyj bizonytalanságban.

Izgatottságát látva Parkes jókedvűen csóválta a fejét, odalépett a tálalóhoz, és kiszolgálta magát egy emberes adag whiskyvel, csak utána válaszolt:

– Nem sok mesélnivaló van, épp ez a gond. Még mindig azon igyekszünk, hogy összerakjuk az egészet… Amit tudunk, az az, hogy Mark Willis áldozatának három fia jelenleg őrizetben van Boltonban. Kerek perec letagadták, hogy bármi közük is lenne a dologhoz, azt mondják, tegnap este egy zártkörű rendezvényen voltak odahaza Hartlepoolban, az egyiküknek viszont friss orrtörése van, szóval add össze…

– A rohadt életbe! Azt tudjuk, hogy találtak rá?

Parkes megvonta a vállát, és hirtelen sokkal idősebbnek látszott a maga ötvenkét événél.

– Willis magának való volt, se haverok, se barátnő, betartotta a szabadlábra bocsátás szabályait. Beszéltünk az ottani MAPPA-val, az ügynökségek közti közrendvédelmi csapattal, és ők azt mondták, semmi sem utalt arra, hogy baj lesz, nem merült fel aggodalom. Még szép, hogy ezt mondják, de ránézésre sem úgy tűnik, hogy véletlen lenne, vagy hogy Willis baszta volna el.

– Ami azt jelenti, hogy a Pártfogói Szolgálat a tűzvonalba fog kerülni.

– Pontosan. Firthnek éppen most rándul görcsbe a gyomra, és nem ok nélkül. Ha Willis neve és tartózkodási helye tényleg kiszivárgott, ha valamelyik rokon, vagy egy újságíró hozzájutott, akkor…

Nem is kellett részleteznie a körülményeket, mindketten szó nélkül eltűnődtek a fiaskó lehetséges következményein, majd a férfi fürgén lehúzta a maradék italát.

– Mindenesetre jobb, ha most megyek tovább. Csak le akartam adni a fülest.

– Maradj. Igyál még egyet… – mondta sietve Olivia, és odament a palackért. – Csak most jöttél.

– Nem kéne. Még vezetnem kell.

– Ez eddig soha nem tartott vissza – ütötte el élénken a dolgot Olivia, és újratöltötte a férfi poharát.

Parkes a fejét csóválta, sokatmondóan elmosolyodott, és ivott egy kortyot. Olivia közben odabújt hozzá, és a férfi lába közé csúsztatta a kezét. Rögtön érezte is a reakciót, ahogy látogatója az érintésére reagált. Olivia látta rajta, hogy legszívesebben ellenállna, de nehezére esik.

– Nagyon rossz hatással vagy rám…

– Jobb lesz, ha beletörődsz – felelte Olivia, majd odahajolt egy csókra, és élvezettel ízlelgette a whiskyt a férfi ajkán. – De mivel egész évben nagyon jó fiú voltál, van egy meglepetésem a számodra…

Olivia elhúzódott a férfitól, gyorsan odalépett a kanapéhoz, és fölemelte az egyik párnát, amely alatt gyönyörűen becsomagolt ajándék rejlett. Felmarkolta, visszasietett vele a szeretőjéhez, és miközben a lábát a férfi lába köré fonta, odanyújtotta neki.

– Boldog karácsonyt, szerelmem.

Parkes habozott, hogy elfogadja-e, de Olivia ragyogó arccal nézett rá, biztatva, hogy játsszon vele. Parkes levette a szemüvegét, és kibontotta a csomagot, amelyben egy Omega logóval megnyomott doboz volt.

– Olivia…

– Csss, nyisd csak ki. Nézd meg.

Parkes vonakodása szembetűnő volt, de azért lassan kinyitotta a dobozt, amelyben egy vadonatúj Omega Seamaster rejtőzött. Olivia közelebb lépett, és a méregdrága órát kivette a foglalatából.

– Ez a legújabb modell, és nézd…

Megfordította, hogy megmutassa a hátuljába vésett dátumot: 21/2/13.

– Aznap csókolóztunk először.

Olivia mindent elkövetett, hogy viccesnek állítsa be a dolgot, de a jókedve nem ragadt át a vendégére.

– Tudod, hogy ezt nem fogadhatom el.

– Otthon nem kell hordanod. Vidd be az irodába, viseld ott.

– Miért csinálod ezt, Olivia? – kérdezte a férfi.

– Mert karácsony van. Mert szerettem volna venni neked valami szépet – felelte elcsukló hangon a nő. – Mert rohadtul szeretlek.

– Én is nagyon kedvellek téged – felelte bánatos arccal Parkes. – De megegyeztünk, meghúztunk egy határt, mindkettőnk érdekében.

– És mi van, ha én nem akarom befejezni? – vágott vissza most már emeltebb hangon Olivia. – Mi van, ha azt akarom, hogy az a hosszú hónapokig tartó bujkálás, az a sok lopott pillanat vezessen is valahová, hogy jelentsen valamit?

– Jelentett is, ezt te is tudod. De kezdettől fogva azt is tudtad, hogy nős vagyok, és van két tinédzser fiam, akik számítanak rám…

Becsukta a dobozt, hogy visszaadja, de Olivia elfordult tőle, és nem volt hajlandó elvenni.

– Figyelj, Olivia, ami köztünk volt, az igazi volt, és sokat jelentett.

– Van – sziszegte nyomatékosan a nő.

– De mindig is úgy volt, hogy ideiglenes lesz.

– Csakhogy a dolgok ennél egy kicsit bonyolultabbak lettek, nem igaz? – vágott vissza keserűen Olivia.

– Akárhogy is – ütötte tovább a vasat Parkes. – Megbeszéltük, tervet készítettünk, és közösen arra az elhatározásra jutottunk, hogy továbblépünk. Az ilyen kunsztok nem férnek bele.

– Ilyen kunsztok?!

Olivia most már gyakorlatilag ordított, de nem törődött vele.

– Majdnem egy egész havi fizetésem ráment. Pedig nem is futja rá! De megvettem, mert szeretlek, mert azt akarom, hogy legyen tőlem valami szép dolgod.

Folytak az arcán a könnyek, de ez nem hatotta meg a volt szeretőjét, aki inkább tűnt bosszúsnak, semmint együttérzőnek.

– Á, ennek semmi értelme – bökte ki végül, és felkapta a kabátját.

– Menj csak, fuss el. Rohanj vissza Pennyhez meg a gyönyörű gyerekeidhez…

– Ezt te nehezíted meg, Olivia, nem én – mondta a férfi. – Majd holnap beszélünk, amikor remélhetőleg egy kicsit már értelmesebb leszel.

– Jaj, tűnj már el.

Ezt nem gondolta komolyan. Azt akarta, hogy maradjon, hogy rendben legyenek köztük a dolgok, de ez az este már tönkrement, és ezt mindketten tudták. Parkes a dohányzóasztalra tette az ajándékot, és az ajtóhoz sietett, majd a küszöbön megállt. Ahogy visszafordult exszeretőjéhez, valami sajnálkozásfélévé enyhült az arckifejezése.

– Én egyáltalán nem akartam, hogy így érjen véget, Olivia. Igazán nem. Ha lehetünk barátok, azt nagyon szeretném, de akárhogy is, én…

Habozott, keresgélte a megfelelő szavakat, végül annyit mondott:

– Sajnálom.

Majd kiment, és behúzta maga után az ajtót.

11. fejezet

– Elnézését kérem, Chandra, amiért ilyen későn ugráltatom, de attól tartok, ez nem várhat.

– Semmi gond, uram. Állok rendelkezésére.

Valójában persze nem így érezte. Chandra Dabral detektívfelügyelőnek már egy órája otthon kellett volna lennie, hogy a férjét felmentse a gyermekfelügyelet igája alól, csak hát a detektívfőfelügyelő hívására az ember nem mond nemet. Ezért állt most a férfi irodájában a Scotland Yard legfelső emeletén, hátratett kézzel, pókerarccal.

– Biztosan hallott már a kora reggeli órákban történt boltoni incidensről – folytatta élénken Terry Draper detektívfőfelügyelő.

– Csak nagy vonalakban. Nem a mi illetékességi területünk.

– Hát, most már az – felelte szárazon Draper. – Mint tudja, Willist tizenegy éve a hetvennyolc éves Valerie Bridge megerőszakolásáért és meggyilkolásáért ítélték el. Az ő három felnőtt fia… Vince, Steven és Mick… jelenleg őrizetben van Boltonban, a helyi bűnügyi nyomozó osztályon hallgatják ki őket. Mindent tagadnak, és úgy látszik, többen is tudják tanúsítani… – Draper elhallgatott, hogy belenézzen az íróasztalán lévő jelentésbe. – Hogy a támadás idején a hartlepooli Dog and Whistle kocsmában tartózkodtak. Valószínűleg hazudnak, bár hogy ez bizonyítható-e, az már más tészta.

– Miért olyan biztosak benne, hogy ők voltak? – kockáztatta meg az egyenes kérdést Chandra. – Vannak tanúik? Cellainformációk? DNS?

– Úgy tudom, eddig semmi ilyesmi. A három férfi óvatos volt: álcázták magukat, kesztyűt viseltek, egy Hartlepoolban lopott furgont vezettek, amit aztán később otthagytak. Nem, a mobiltelefonos kommunikációjuk az, ami érdekes, főleg a legidősebb fiúé, Stevené. Hat héttel ezelőtt névtelen üzenetet kapott egy feltöltőkártyás londoni telefonról, amelyben felfedték Mark Willis új nevét… Liam Sullivan… és a boltoni lakásának címét.