Rina Kent

GOD OF

MALICE

A Gyűlölködés Istene

A mű eredeti címe: God Of Malice (Legacy of Gods #1)

Fordította: Farkas Melinda

Copyright © 2022 by Rina Kent

Hungarian Translation © Farkas Melinda 2025

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635804290

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Azoknak, akik a könyörtelen gazemberekhez vonzódnak.

Az író megjegyzése

Kedves olvasó!

Ha még nem volt szerencséd egyik könyvemhez sem, talán nem tudod, de én olyan sötét történeteket írok, amelyek esetenként felzaklathatnak. A történeteim és a bennük szereplők nem a félénk természetűek számára születtek.

Killian Carson, A gyűlölködés istene főszereplője egy igazi pszichopata. Nem csak látszólag, mert ő nem egy olyan rosszfiú, aki a történet végére megszelídül. Egy igazi gazember, a tettei nagyon is megkérdőjelezhetőek, szóval, ha nehezen viseled az erkölcsileg elítélendő karaktereket, kérlek, ne is olvass tovább!

Ebben a könyvben erőszakos, kétes beleegyezésen alapuló cselekedetek és öngyilkossági gondolatok is megjelennek. Bízom benne, hogy tisztában vagy a határaiddal, és tudni fogod, mikor kell abbahagynod, ha már soknak érzed.

A gyűlölködés istene egy önálló regény.

Ha még több Rina Kentre vágysz,

látogass el a www.rinakent.com weboldalra.

ISTENEK ÖRÖKSÉGE

CSALÁDFA

A könyvről

Felkeltettem egy szörnyeteg érdeklődését.

Nem én akartam.

Nem is számítottam rá.

És amikor észrevettem, már késő volt.

Killian Carson egy kifinomult kedvességbe burkolózó
ragadozó.

Hidegvérű, manipulatív, egy igazi vadember.

Az a legrosszabb, hogy senki sem látja az ördögi oldalát.

Én viszont igen.

És ezért komoly árat fizetek.

Menekülök, de van egy kis gond.

A szörnyetegek nem állnak le.

Mindig vadásznak.

Lejátszási lista

Matthew Mayfield – The Wolf in Your Darkest Room

Badflower – Family

Weathers – Rehab

Sufjan Stevens – Fourth of July

The Weeknd – Heartless

Foxes – Devil Side

PVRIS – You and I

SVRCINA – Who Are You

Mainland – Villains

Hurts – Mercy

Twenty One Pilots – Heathens

Set it Off – Who’s in Control

Owl City – Fireflies

Asking Alexandria – Alone in a Room (akusztikus verzió)

Sam Tinnesz & Zayde Wolf – Man or a Monster

Megtalálhatod a Spotifyon is.

1

Glyndon

A rossz dolgokat mindig a sötét éjszakák hozzák.

A csillagoktól mentes, lelketlen éjszakák.

A népmesék baljóslatú, sötét éjszakái.

A sziklaszirtet alkotó hatalmas, éles köveket ostromló hullámokat nézem.

Remegő lábam a peremen, fejemben hurrikánokat megszégyenítő sebességgel cikáznak a véres emlékképek. A felidézett emlék felkavaróan élethű. A felbőgő motor, a megcsúszó autó, a karosszéria kísérteties csikorgása a köveken, majd a kíméletlen víztömeg hatalmas csobbanása.

Most nincs autó, nincs egyetlen beszorult lélek sem, amit tárt karokkal vár a könyörtelen végítélet.

Csak a dühös tenger és a sziklaszilárd, kegyetlen kövek.

De mégsem merek pislogni sem.

Ahogy akkor sem mertem. Csak bámultam a mélybe, és aztán úgy visítottam, mint egy megriadt, mitikus teremtmény.

Persze, ő nem hallotta. A fiú, akinek a teste és a lelke sincs már velünk.

A fiú, aki bár mentálisan és lelkileg is kihívásokkal küszködött, azért mégis ott volt nekem.

Hirtelen mintha jeges fuvallat járna át. Összébb húzom a flanelkabátomat, ami alatt csupán egy fehér trikó és egy farmersort van, de hiába. Nem a hideg rázza a csontjaimat.

Hanem az éjszaka.

A kíméletlen hullámok rettenete.

Kísértetiesen hasonló a hangulat ahhoz, mint amikor Devlin pár hete elhozott ide, ehhez a sziklához a Brighton-szigetre. A szigetre, ami komppal egy óra alatt elérhető az Egyesült Királyság déli partjától.

Amikor először jártunk itt, meg se fordult a fejemben, hogy halálos vége lesz a történetnek.

Akkor sem láttunk csillagokat, és ahogy most, akkor is fényesen világított a hold, mintha egy makulátlan vásznat szennyezne be ezüst vérfolyammal. A halhatatlan sziklák a vér, az elveszett élet és a mindent felemésztő gyász ártatlan szemtanúi.

Mind azt szajkózzák, hogy idővel jobb lesz. A szüleim,
a nagyszüleim, a terapeutám is.

Mégis egyre rosszabb.

Heteken át alig aludtam, a kétórányi ködös, rémálmokkal szétszabdalt álomvilág is elérhetetlennek tűnt. Akárhányszor becsuktam a szemem, azonnal Devlin kedves arcával találtam szemben magam: miközben mosolygott, minden testnyílásából karmazsinvörös vér folyt.

Remegve, sírva ébredtem, a párnámba bújva próbáltam elbújni a világ elől, mint valami elmeháborodott.

Mint egy olyan ember, akinek még több terápiára van szüksége.

Úgy volt, hogy a családommal töltöm a húsvéti időszakot Londonban, de képtelen voltam rávenni magam.

Amikor már mindenki aludt, egy hirtelen ötlettől vezérelve kisurrantam a házból, két órán át vezettem, majd egy órán át ringatóztam a kompon. Hajnali kettő körül értem ide.

Néha rám tör az érzés, hogy elég a bujkálásból, hogy nem akarok többé elrejtőzni senki elől. Még magam elől sem.
De hiába. Nagyon nehéz, sokszor még levegőt venni is képtelenség.

Nem tudok anyám szemébe nézni, nem tudok hazudni neki. Nem tudok apám vagy nagyapám elé állva úgy tenni, mintha még mindig az ő kicsikéjük lennék.

Azt hiszem, hogy az a Glyndon King, akit tizenkilenc éven át neveltek, pár hete, Devlinnel együtt odaveszett, és képtelen vagyok szembenézni a ténnyel, hogy hamarosan erre ők is rádöbbennek.

És ha rám néznek, egy csalót látnak majd.

A King név szégyenét.

Hát ezért vagyok itt: még egyszer, utoljára megpróbálom kiűzni a testemből az egyre csak növekvő feszültséget.

Mézszőke hajamat borzolja a szél, a természetes balayage tincsek  a szememre tapadnak. Hátrasimítom őket, majd a sortomba törlöm a tenyerem, ahogy lenézek.

Le.

Le…

Ahogy a szél és a hullámok hangja, úgy a kezem is egyre erőteljesebben súrlódik az anyagon.

Eggyel közelebb lépek a szikla széléhez, a tornacipőm alatt megcsikordulnak az apró kavicsok. Mindig az első lépés a legnehezebb, utána már olyan, mintha csak lebegnék.

Széttárom a karom, becsukom a szemem. Mintha megszállt volna valami: teljesen megfeledkezem arról, hogy egy helyben állok, ahogy arról a késztetésről is, hogy festékszórót vegyek a kezembe, és alkossak valamit.

Bármit.

Remélem, anyám nem látja majd az utolsó képemet.

Remélem, nem úgy emlékszik majd rám, mint a legtehetségtelenebb gyermekére. Mint egy szégyenfoltra, aki az ő zsenialitásának az árnyékához sem érhetett fel.

Mint a különcre, akinek a művészi érzéke teljesen eltorzult.

– Annyira sajnálom… – ismétlem halkan a szavakat, amiket talán Devlin mondott nekem, mielőtt elrepült volna a semmibe.

A behunyt szemem sarkából fényt érzékelek, ami megijeszt. Lehet, hogy Devlin szelleme emelkedett ki a habokból, hogy levadásszon?

Hogy elismételje ugyanazt, amit minden rémálmomban elsziszeg? „Beszari vagy, Glyn. Mindig az voltál, és mindig is az leszel.”

Ez a gondolat máris feleleveníti a lidérces képeket. Olyan hévvel pördülök meg, hogy a jobb lábam megcsúszik, és sikongatva bukdácsolok hátrébb.

Hátrébb…

A halált hozó szikla széle felé.

Egy erős kéz kapja el a csuklómat, és egy pillanatra levegőt se tudok venni, olyan vehemenciával ránt vissza.

Hajam kaotikus szimfóniaként lobog mögöttem, de a tekintetem arra az emberre tapad, aki könnyedén, egy kézzel tart a markában. Nem húz vissza, sőt! Olyan veszélyes szögben tart a szikla széle fölött, ami egy szempillantás alatt a végemet jelenthetné.

Remegő lábam csúszkál az apró köveken, egyre jobban dőlök a mélység, a lehetséges halál felé.

Az illető szemét eltakarja a nyakába akasztott fényképezőgép, de az arcvonásaiból arra következtetek, hogy egy férfival állok szemben. Ekkor újra felvillan az a vakító fényesség.
A vaku volt hát az, amit Devlin szellemének hittem! A férfi fényképeket készít rólam!

Csak most jut el a tudatomig, hogy könnyezem, hogy a hajamat teljesen szétfújta a szél, és hogy a szemem alatti sötét karikákat talán még az űrből is látni lehet.

Szeretnék szólni neki, hogy húzzon vissza, mert tényleg nincs tovább, és félek, hogy leesem, ha én magam próbálnék visszaevickélni, de mégsem teszem.

Mert történik valami.

Leengedi a fényképezőgépet, nekem pedig egyetlen szó sem jön ki a torkomon.

Mivel éjszaka van, a sötétben csak a hold világít, így nem kellene ennyire tisztán látnom, de mégis olyan, mintha egy moziban ülve néznék egy filmet. Egy thrillert.

Vagy talán horrort.

Az emberek szemében általában megcsillan valamilyen érzelem. A gyászoló tekintetben a könnyeken túl a ki nem mondott szavak és a már megbánt, de sajnos megmásíthatatlan tettek is tükröződnek.

De ez a tekintet pont olyan kiismerhetetlen és sötét, mint az éjszaka. Ráadásul tökéletesen beleolvad a környezetbe.
Ha nem állna itt, előttem, azt is gondolhatnám, hogy egy vadon élő állat méreget.

Egy ragadozó.

Sőt, talán egy szörny.

Arca éles, szögletes, osztatlan figyelmet követelő, mintha arra született volna, hogy egy gondosan megtervezett csapdába csalogassa az embert.

Nem, nem az embert.

A prédát!

Férfias testfelépítését nem tudja elrejteni sem a fekete nadrágja, sem a rövid ujjú pólója.

A jéghideg, tavaszi éjszaka közepén.

A puha anyag alól kisejlő duzzadt, izmos karján egyetlen libabőr sem jelenik meg, mintha hideg vér csordogálna az ereiben.

A keze, ami túszul ejtette a csuklómat – és ami egyelőre megakadályozza, hogy a vesztembe zuhanjak – feszül ugyan, de nem tűnik úgy, mintha megerőltető lenne számára, hogy megtartson.

Légies. Ez a jelző írja le a legjobban.

Végtelenül laza az egész viselkedése. Szinte már túlságosan is… üres, már-már unottnak látszik.

És egy kissé… távoli. Bár itt áll előttem.

A telt, tökéletesen szabályos ajka egyenes vonalat formál, ahogy egy meggyújtatlan cigaretta lóg ki a szájából. Ahelyett, hogy rám nézne, a fényképezőgépét bámulja, és most először csillan fel valami az írisze mögött. Amilyen hirtelen jött, olyan gyorsan el is tűnt, szinte észrevehetetlen, de én láttam.

Egyetlen pillanatra fellebbentette az unott külső fátylát, de a háttérből felbőgő sötétség újra eltűnt a szemem elől.

– Lenyűgöző.

Lenyelem a torkomat szorító gombócot. Nem is maga a szó, hanem sokkal inkább az zavar, ahogy mondta.

Mély hangja édesen búg, de valójában fekete füst borítja be.

Az, ahogy megrezegtette a hangszálát, halálos méreggé változtatta a jelzőt, ami kimondva belehasított a kettőnk közti térbe.

Csak nem amerikai akcentussal beszél?

Amint a halálosan magabiztos tekintete végigméri a remegő porcikáimat, minden kétségem elszáll. Ki tudja, miért, de úgy érzem, elég egy helytelen lélegzetvétel, és máris végem.

A szeméből már rég eltűnt az a pillanatnyi csillanás, most már a korábbi, árnyszerű lénnyel állok szemben. Némán, ostobán, élettelenül.

– Nem te. A fénykép.

Amerikai.

De hogy került ide, erre az elhagyatott helyre, ahol még a helyiek is csak ritkán járnak?

Elengedi a csuklómat. A lábam hátracsúszik, néhány kődarab a mélybe hull. Kísérteties sikoly visszhangzik a levegőben.

Az én sikolyom.

De fel sem fogom. Két kézzel, kétségbeesetten kapaszkodom a karjába.

– Mi a… Mi a francot művelsz? – pihegem, a szívem zakatol, a rémület majd szétszakítja a bordáimat.

Hetek óta nem éreztem semmi hasonlót.

– Mégis minek tűnik? – kérdezi közömbösen, mintha csak arról beszélgetne egy barátjával, hogy mit egyenek reggelire. – Csak befejezem, amit elkezdtél, és megörökítem a pillanatot, amikor a halálba zuhansz. Tökéletes darabja lenne a gyűjteményemnek, de ha mégsem… – vonja meg a vállát unottan –, akkor simán elégetem.

Elképedve nézek rá, miközben megannyi gondolat cikázik a fejemben. Tényleg azt mondta, hogy a gyűjteménye része lesz a kép, ahogy a halálba zuhanok? Túl sok a kérdés, de a legfontosabb mind közül az, hogy mégis miféle gyűjteménye lehet ennek az őrültnek?

Vagyis nem. A lényegi kérdés az, ki a fene ez a pasas? Velem egykorúnak tűnik, a társadalmi normák szerint jóképűnek mondható, és egy idegen.

Ja, és mintha bűnöző lenne. De nem egy szánalmas, hétköznapi rosszfiú, hanem egy külön kategória.

Egy veszélyes bűnöző.

Egy lángelme, aki megszámlálhatatlan szálat mozgat a háttérből.

És valahogy kereszteztem az útját.

Egész eddigi életemben olyan férfiak vettek körül, akik megették a világot reggelire, így hát felismerem, ha veszély közeleg.

És azokat az embereket is kiszúrom, akiktől jobb, ha kellő távolságot tartok.

Ez az amerikai idegen pedig tökéletes megtestesítője mindkettőnek.

El kell tűnnöm innen.

Azonnal!

Bár a már így is elég törékeny mentális állapotomon egyáltalán nem segít a jelenlegi helyzet, mégis sikerül gyakorlatias hangon megszólalnom.

– Nem akartam meghalni.

A férfi szemöldöke megemelkedik, a szájából lógó cigi megbillen, ahogy enyhén megmozdítja az ajkait.

– Nem?

– Nem. Szóval… felhúznál?

A karjába kapaszkodva a segítsége nélkül is fel tudnám húzni magam, de egyetlen hirtelen mozdulat elég lenne ahhoz, hogy hátraessek, és elinduljak a Teremtő felé vezető úton.

Az egyik keze még mindig lazán a csuklómra tekeredik.
A másikkal előveszi az öngyújtóját, és meggyújtja a cigarettáját. A vége élénk narancssárga színben lángol fel. Az amerikai komótosan vágja zsebre az öngyújtót, majd az arcomba fújja a füstöt.

Általában öklendezni szoktam a cigifüsttől, de ez most a legkisebb problémám.

– És mit kapok cserébe?

– A hálámat?

– Annak nem veszem hasznát.

Összeszorítom a számat, minden erőmmel azon vagyok, hogy megőrizzem a hidegvéremet.

– Akkor miért kaptál el egyáltalán?

Meglapogatja a fényképezőgépét, majd olyan érzékien kezdi simogatni, mint egy nőt, akitől képtelen távol maradni.

Nem is értem, miért hoz lázba ez a mozdulat.

Mintha nem most csinálna ilyesmit először.

Gyakorlottnak tűnik.

A válasza szintén letaglóz.

– Hogy megörökítsem a pillanatot. Mi lenne, ha befejeznéd, amit elkezdtél, hogy elkészíthessem a remekművet, amiért idejöttem?

– Komolyan azt mondod, hogy a halálom a remekműved?

– Nem, nem a halálod. Túlságosan véres látvány lenne, ahogy a koponyád szétcsapódik a sziklákon. Nem is beszélve arról, hogy a fényviszonyok sem megfelelőek ahhoz, hogy jó képet készítsek a szétzúzott fejedről. Engem csak a zuhanás érdekel. A sápadt bőröd és a víz bámulatos kontrasztja.

– Te… beteg vagy.

Válla megemelkedik, szájából még több mérgező füst gomolyog. Ujjai rásimulnak a cigarettára, majd beleszív. Hiába szorítja feszülten, maga a mozdulat így is könnyednek tűnik.

– Akkor ez egy nem?

– Hát persze hogy egy nem, te elmebeteg! Azt hiszed, meghalnék, csak hogy készíthess egy képet?

– Egy remekművet. És igazából nincs túl sok választásod. Ha úgy döntök… – Azzal előrehajol, óvatosan elemeli az ujjait a csuklómról, és rémisztően mély, búgó hangon folytatja. – Meghalsz.

Felsikoltok. A lábfejem majdnem feladja, az életösztönöm felülkerekedik, úgy vájom a körmeimet a karjába, mint valami ketrecbe zárt vadállat. Mint egy fogoly, aki hosszú éveket töltött magánzárkában.

Biztos, hogy megkarmoltam, de ha fájt is neki, nem mutatja jelét.

– Ez nem vicces! – akad el a hangom.

– Talán nevettem? – markolja meg újra a cigarettáját, majd mélyen beszívja a füstöt, mielőtt elhúzná a szájától. – Találj ki valamit, mire elszívom ezt a cigit.

– Valamit?

– Bármit, amit megadnál azért a lovagias tettért, hogy megmentek egy bajba jutott kisasszonyt.

Nem kerüli el a figyelmemet, ahogy megnyomja a lovagias szót, és az sem, amilyen bosszantó stílusban beszél. Mintha a szavak bárki ellen bevethető fegyverek lennének.

Egy tüzérség, aminek ő parancsol.

Esküszöm, élvezi a helyzetet! Az egész azzal kezdődött, hogy próbáltam felejteni, de egy rémálommá vált. Tekintetem a félig elszívott cigarettára siklik, és amikor már azon agyalok, hogyan nyerhetnék időt, az amerikai beleszív egy utolsót, majd elpöcköli a csikket.

– Lejárt az idő. Viszlát.

Karja lassan kicsúszik a kezeim közül, de én még mélyebbre vájom a körmeimet.

– Várj!

Még akkor is rezzenéstelen marad az arca, amikor a szél hátrafújja a haját. Még akkor sem mutat semmiféle érzelmet, amikor az életemért küzdve remegek, akár a nyárfalevél.

Úgy tűnik, nem hat rá semmi sem.

És ez halálra rémiszt.

Hogy lehet valaki ennyire… rideg?

Ennyire közömbös?

Ennyire élettelen?

– Meggondoltad magad?

– Igen – vágom rá remegő hangon, de igyekszem összeszedettnek tűnni. – Húzz vissza! Bármit megteszek, amit csak akarsz.

– Biztos, hogy ennél a megfogalmazásnál maradsz? Az „amit csak akarsz”-ba számos olyan dolog is belefér, amit egy átlagos ember nem nézne jó szemmel.

– Nem érdekel.

Amint újra biztonságban leszek, elslisszolok ettől az őrült vadembertől.

– Te akartad – Azzal megragadja a csuklómat, és játszi könnyedséggel elránt a szikla széléről.

Mintha nem is csak egy hajszálon múlt volna az életem.

Mintha odalent, a mélyben a víz karmai nem arra vártak volna, hogy élve felfaljanak. De talán nem is olyan jó, hogy megment ettől, hiszen magával az ördöggel nézek most farkasszemet.

A néma éjszakában állatiasnak hangzik a heves zihálásom. Szeretném csillapítani, de képtelenség.

Úgy neveltek, hogy elszánt és tiszteletet parancsoló legyek. A vezetéknevem mindenható, a családomra és a barátaimra mindig, mindenhol felfigyelnek.

De ebben a szent pillanatban minden, amit eddig tudtam, mintha köddé vált volna. Mintha már fényévekre kerültem volna attól, akinek lennem kellene, és egy eddig számomra elképzelhetetlen valakivé váltam volna.

Hogy miért? Mert ez a férfi áll előttem. Egy kifejezéstelen arcú, élettelen tekintetű, minden szempontból sivár férfi.

Ha színt kellene választanom neki, nem is kérdés, hogy a fekete lenne az: egy érzéketlen, rideg, végtelen árnyalat.

Megpróbálom kiszabadítani a csuklómat, de olyan erősen szorítja, hogy már attól tartok, eltöri, csak hogy bekukkanthasson a csontom velejébe.

Alig egy perce találkoztunk, de tényleg nem lepne meg, ha kárt tenne bennem. Végül is le akarta fényképezni, ahogy a vesztembe zuhanok.

És ez nemcsak hogy furcsa, de rohadtul rémisztő is. Mert tudom, egyszerűen tudom, hogy ez az amerikai idegen képes lenne rá. Szemrebbenés nélkül.

– Engedj el – próbálkozom határozottan.

A szája széle felfelé görbül.

– Kérd szépen, és akkor talán.

– Neked mit jelent a szépen?

– Mondd, hogy kérlek, vagy térdelj le. Bármelyik megfelel, de melegen ajánlott, hogy mindkettőt bevesd.

– És ha egyiket sem?

Az amerikai idegen feje félrebillen.

– Az értelmetlen és ostoba lépés lenne. Végtére is, ki vagy szolgáltatva nekem.

Egy hirtelen mozdulattal újra a szikla szélére lök. Próbálok ellenállni, de a nyers erővel szemben vajmi keveset érek.

A következő pillanatban a lábam máris a szikla pereme fölött lebeg, de most nem a karjába, hanem a pólójába, a fényképezőgépének pántjába és mindenbe is kapaszkodom, amibe csak tudok.

Rideg.

Az idegen olyan rideg, hogy lefagy tőle az ujjam, és levegőt is csak alig kapok.

– Kérlek!

Elismerően csettint a nyelvével, de nem húz vissza.

– Nem is volt olyan nehéz, ugye?

Kitágul az orrcimpám, de megemberelem magam.

– Abbahagynád?

– Addig nem, amíg nem teljesíted az alku második részét.

Döbbenten meredek rá.

– A második részét?

Kezét a fejem tetejére helyezi. Csak most tűnik fel, milyen magas. Szinte ijesztő, ahogy fölém tornyosul.

Először csak elsimít néhány tincset a fülem mögé. A mozdulat olyan bensőséges, hogy azonnal kiszárad a szám.

A szívem olyan hevesen ver, hogy félek, kiszakad a helyéről.

Soha, senki sem érintett még meg ilyen megkérdőjelezhetetlen magabiztossággal. Nem, ez nem magabiztosság.
Ez hatalom.

A letaglózó fajta.

A keze, amivel eddig a hajamat simogatta, most a koponyámba fúródik, és olyan erővel nyom le, hogy a lábam képtelen ellenállni. És ennyi.

Nincs ellenállás.

Nincs semmi.

Zuhanok.

Zuhanok…

Zuhanok…

Biztos vagyok benne, hogy végül mégis a halálomba lökött, de aztán a térdem a szilárd talajnak ütközik, és a szívem is követi.

Amikor felnézek, újra megpillantom azt a villanást. Az előbb azt hittem, a vaku volt az, egy ragyogó fehérség a sötétségben.

De tévedtem.

Ez fekete a feketén.

A tökéletes sötétség árnyalata.

Színtiszta szadizmus csillog az íriszében, ahogy túszul ejti a fejemet, és ami még ennél is rosszabb, az az, hogy ha elenged, biztos, hogy hátradőlök.

Ijesztő vigyor ül ki az arcára.

– Melegen ajánlott, hogy térdelj le. Akkor kezdhetjük?

2

Glyndon

Ez nem lehet igaz.

Ez nem.

Nem lehet.

És mégis, amikor belenézek az idegen tompa és teljesen élettelen szemébe, már nem is tudom, hogy ébren vagyok-e, vagy egy rémálomban ragadtam.

Inkább az utóbbi.

És nem azért, mert úgy markolja a hajamat, mint valami vadember, és ha megpróbálnék ellenkezni, szinte biztos, hogy tövestül tépné ki a fejbőrömből, vagy ami még rosszabb, talán lehajítana a sziklán, ahogy azt már többször is belengette, mióta találkoztam vele.

Így utólag – ismerve a családomat – már tudom, hogy valami hasonlóra kellett volna számítanom.

Mindig is tudtam, hogy a barátaim és a családom sem átlagos. A nagyapám egy kegyetlen szociopata. Pont, mint a bácsikám. Sőt, a bátyám még náluk is rosszabb!

De talán azért, mert egész életemben ismertem őket, teljesen hozzászoktam a viselkedésükhöz. Elfogadtam mint valami adottságot. Mert a társadalom tökéletesen funkcionáló tagjai, és engem sosem bántottak.

Elvakultan azt hittem, ha a való életben találkozom egy hozzájuk hasonlóval, simán kezelem majd a helyzetet.

De senki és semmi sem készíthetett volna fel egy olyan emberre, mint akivel most találkoztam, és a pillanatnyi helyzetemre sem.

A kusza gondolataimmal egy ütemre csattognak a hullámok a mélyben. A hideg levegő beszökik a flanelkabátom, sőt, a trikóm alá, és lehűti a bőrömre tapadt izzadságcseppeket. Mintha tüzelnék azóta, hogy az élet újra átjárta az ereimet, ezért kicsit örülök is ennek a hűsítő fuvallatnak.

Az ösztöneim azt súgják, meneküljek, de az agyam pontosan tudja, hogy elég egyetlen hirtelen mozdulat, és simán meghalhatok.

Így hát lenyelem a számban összegyűlt nyálat, és visszakérdezek.

– Kezdhetjük?

– A megmentésed ellentételezését.

– De nem mentettél meg – intek magam mögé remegő kézzel. – Még mindig a szikla szélén vagyok.

– És ott is maradsz, amíg nem adod meg, amit ígértél.

– Én nem ígértem semmit.

Az amerikai idegen feje, és így a fényképezőgépe is félrebillen, ahogy a teste módszeres, kísérteties mozgásba lendül.

– Ó, dehogynem! Megismétlem: amit csak akarsz. Emlékszel?

– Azt csak a pillanat hevében mondtam. Nem számít.

– Nekem számít. Szóval, vagy megadod, amit akarok, vagy… – siklik át fölöttem a pillantása.

A távolba réved, a nyakát is kinyújtja. Nem kell kimondania. Pontosan tudom, mire céloz.

Fenyegetésnek szánja.

Megfélemlítésnek.

És pontosan tudja, hogy működik.

– Felállhatnék előbb?

– Nem. Amit akarok, ahhoz ebben a pózban kell lenned.

– És mit akarsz?

– Hogy bekapd a faszomat.

Leesik az állam. Hátha ez csak egy rémálom! Hátha ez csak egy rossz vicc, ami túl messzire ment, és miután kiröhögtem magam, hazamegyek, és beszámolok róla a csajoknak is.

De van egy olyan érzésem, hogy ha rosszul veszem a levegőt, a helyzet még rosszabbra fordul.

– Ha nem tetszik, van más ötletem is – engedi le a kezét a fejem tetejéről az arcomra, majd onnan az ajkaimhoz.

Soha életemben nem voltam még olyan dermedt, mint ebben a szent pillanatban. Az idegen érintése végtelenül rideg, érzéketlen, nélkülöz minden emberit, és végtelenül fenyegető.

Ilyen lehet az, amikor a Kaszás kitépi a lelkedet.

Ujjai a torkomra kúsznak, majd pont annyira megszorítja a nyakamat, hogy megszédüljek, és megértsem, ki is itt az úr.

– Négykézlábra is ereszkedhetsz, hogy bedugjam a faszom valamelyik lyukadba. Talán mindkettőbe, de hogy milyen sorrendben, azt még nem tudom.

Bárcsak azt mondhatnám, hogy ez az egész csak egy színjáték, de az idegen hangja egyáltalán nem cseng hamisan. Ez az őrült gazember tényleg képes megtenni mindazt, amiről beszél.

Most már tudom, hogy milyen komoly bajban vagyok.

Ez az elmebeteg élve fog felfalni.

Ha az elmúlt hetekben üresnek éreztem magam, akkor ez az este végképp ki fog készíteni.

Megtizedel.

Apró darabokra szakít.

Biztosan érzi, hogy szorongok, hiszen minden porcikám remeg. Olyan vagyok, mint egy kóbor madár, akit az éjszakai szél ide-oda dobál.

– Melyiket választod? – kérdezi az amerikai szinte unottan, mint valami herceg, vagy arisztokrata.

Van valami nyugtalanító abban, ahogy mozog, és ahogy beszél. Mintha egy robot lenne, amit egy elcseszett akkumulátor hajt.

De közben úgy viselkedik, mintha háborúban lenne. Úgy felgyorsítja a történéseket, hogy kiszámíthatatlan, mi lesz a következő lépése.

Én viszont nem vagyok kíváncsi arra, meddig képes elmenni.

A meglepetés erejét kihasználva, amikor a keze egy pillanatra kevésbé szorítja a nyakamat, támadásba lendülök.

Amikor az idegen kíméletlen szorítása enged, a szívem majd felrobban az adrenalinsokktól.

Sikerült.

Si…

Még be sem fejezhetem a néma örömujjongást, amikor egy fülsiketítő puffanást hallok. A következő pillanatban elszáll minden levegő a tüdőmből, a térdem olyan erővel ütődik a köveknek, hogy még a gondolataim is elszállnak tőle.

Nem kapok levegőt.

Nem kapok levegőt…

Csak most tudatosul bennem, hogy levitt a földre. Kaptam egyet a fejemre, és most még erősebben szorongatja a torkomat.

Most már kész megfojtani. Körmöm mélyen a csuklójába mar, ösztönösen küzdök az életemért, mint valami csapdába esett állat.

De mintha kőfalba ütköznék.

Egy kibaszott, mozdíthatatlan erődbe.

Az ujjai satuként záródnak össze a nyakamon, a végén még a fejemet is kitépi a helyéről.

– A menekülés nem volt a lehetőségek között, ha jól emlékszem – jut el a csengő fülemhez a hangja, mintha távolról szólna hozzám.

Ha nem tévedek, egyre mélyebb, egyre sötétebb tónusban beszél.

Ami sokkal rosszabb, mint a színtelen éjszaka.

Ha lehet, még sivárabb a tekintete is, ezt az árnyalatot elképzelni sem lehet.

Semmivel sem különb most egy ragadozónál.

Egy érzéketlen, hidegvérű szörny.

– Kérlek… – krákogom, a hangom a minket körülvevő éjszakában egy kísérteties szellemdallamra hasonlít.

Nem is álmodhatom arról, hogy valaki belénk botlik, hiszen Devlin pont azért választotta ezt a helyet, mert annyira távol esik mindentől.

Ahogy én is.

Ki gondolta volna, hogy ennyire különböző, de mégis egyformán tragikus sorsra lelünk itt?

– Kérlek? – ismétli lassan az idegen, mintha csak ízlelgetné a betűk sorát.

Próbálok bólogatni, de képtelenség. A nyakamra szoruló keze mozdulatlanná tesz.

– Kérlek, használd a számat, vagy kérlek, használd a pinámat és a seggemet?

Itt tart egy kis szünetet, és hátralök, pont annyira, hogy a felsőtestem a szikla pereme felé forduljon.

– Vagy kérlek, készítsd el a remekművet?

Fuldokló, állatias hangokat hallatok.

Már megint ugyanott vagyunk. Nem szabad elfelejtenem, hogy ez egy hatalmi játszma, és ha ellenállok, az amerikai a képzeletemet is meghaladó borzalmakat művel majd.

Nem számít, mennyire szenvedek, az embertelen idegent ez nyilvánvalóan nem érdekli. Sőt, mániákusan vonogatja
a vállát, mint valami átkozott bűnöző, aki a megbánást még hírből sem ismeri.

– Ha nem vagy hajlandó választani, majd én…

– A számat – préselem ki magamból a választ, bár fogalmam sincs, hogy sikerült.

Azt sem értem, hogy lehetek még magamnál, miközben ilyen kíméletlenül szorongatja a torkomat.

Csak akkor enyhít a fogásán, miután kimondtam a szavakat. De nem enged el, még mindig ki vagyok szolgáltatva neki.

Mélyen beszívom a levegőt, a tüdőm megtelik oxigénnel, szinte már éget, mintha mellkason döftek volna.

Az amerikai felhúzza a szemöldökét. Milyen szép, szinte már gyönyörű, mint valami sorozatgyilkos, aki a külsejével csalogatja magához a következő áldozatát. Nem lennék meglepve, ha kiderülne róla, hogy szórakozásból öldököl.

Ami a jelen helyzetben elég lohasztó gondolat.

Hihetetlen, hányszor gondoltam már a halálra, de most, hogy itt állok a küszöbén, jeges rémület jár át.

A pokolból előlépett idegen hüvelykujja a felső ajkamra siklik, érzékien, szinte már szeretetteljesen cirógatja. Figyelembe véve azt, ahogy eddig viselkedett és beszélt, szinte biztos, hogy egy szemernyi gyengédség sincs benne, így ez a mozdulat csak még ijesztőbb.

– Azt akarod mondani, hogy dugjam a szádba a faszomat, és öntsem el a torkodat spermával?

Kipirul a nyakam is, nem vagyok hozzászokva ahhoz, hogy így beszélnek velem, de azért felszegem az államat.

– Nem azért teszem, mert ezt akarom. Azért csinálom, mert sokkal rosszabbal fenyegetsz. Ha rajtam múlna, sosem hagynám, hogy hozzám érj, te beteg állat!

– Még jó, hogy nem rajtad múlik – szorongatja még mindig a torkomat, miközben a másik kezével lehúzza a cipzárját.

A fémes hang sokkal félelmetesebb, mint a süvítő szélben a sziklákhoz csapódó hullámok zaja.

Amikor előveszi a farkát, megpróbálom elfordítani a fejemet, de a nyakam mintha satuba szorult volna: egyetlen centit sem mozdul, így kénytelen vagyok szembesülni vele a legapróbb részletekig.

A nemi szerve nagy és kemény. Bele sem merek gondolni, mitől izgult fel ennyire.

Valami meleg ér az ajkamhoz. Ösztönösen szorítom össze a számat, majd felnézek rá.

– Nyisd ki! – parancsolja, és megmarkolja a hajamat, így jelzi, hogy vitának nincs helye.

De nem adom fel. Kétségbeesetten kapaszkodom abba a halvány reménybe, hogy talán meggondolja magát, és véget érhet ez a rémálom.

Lehetne több eszem is.

Hiszen egy szörny mindig szörny marad.

Csakis a pusztítás élteti.

– A pinád és a segged még mindig szóba jöhet. Pont ebben a sorrendben. Szóval, ha nem akarod, hogy megmerítkezzen a faszom a véredben, hogy utána tisztára nyald, jobban teszed, ha kinyitod a szádat – csapja az ajkamhoz a farkát, nekem pedig nincs más választásom, mint ellazítani az állkapcsomat.

Ha nem tenném, biztos, hogy valóra váltaná a fenyegetését, nekem pedig jelenleg nincs elég erőm ahhoz, hogy kiderítsem, tényleg hajlandó-e ilyen messzire menni.

Hogy kiderítsem, mennyire elfajzott egy lény.

A makkja becsusszan a számba, a gyomrom azonnal reagál. Igyekszem leküzdeni az egyre erőteljesebb hányingert, nehogy leokádjam őt és magamat is.

– Ne öklendezz! Még el se kezdtük – cirógatja meg újra hamis gyengédséggel az alsó ajkamat. – Élvezhetnéd is, ha akarnád, de ha ellenkezel, biztos, hogy neked is rosszabb lesz. Most pedig szopd! És csináld jól.

Azt akarja, hogy leszopjam?

Bassza meg! Én egy King vagyok. Nekünk senki sem mondhatja meg, mit tegyünk!

A bénító halálfélelem ellenére a szemébe nézek, és ráharapok.

Keményen.

Minden erőmet beleadom. Egy pillanatra még az is átfut az agyamon, hogy a makkja végül leválik, és a gyomromban végzi.

De az amerikai idegen csak mordul egyet, és… még jobban megkeményedik. Most még nagyobb a farka, mint előtte.

És már esélyem sincs újra megharapni, mert leírhatatlan erővel tépi a hajamat.

A fájdalom átjárja minden porcikámat.

Ráadásul hátradönti a felsőtestemet, és gyilkos tekintettel néz le rám.

A farka még mindig a számban van. Mintha meg se kottyant volna neki az előbbi támadás.

Baszki…

Talán tényleg egy robot, egy érzéketlen gép.

– Ha még egyszer megpróbálod, a seggedet választom. Szétrepesztem a szűk ánuszodat, a véred lesz a síkosítóm, miközben a fejed a szikla széléről lóg lefelé – ecseteli feszülten, a farka egyre mélyebbre hatol a számba. – És most szopj, mint egy kurva!

Már nincs merszem ellenállni. Először is azért, mert szó szerint a szikla szélére kerültem, másodszor pedig azért, mert most már tudom, hogy nem a levegőbe beszél.

A gond csak az, hogy még soha életemben nem szoptam le senkit, szóval fogalmam sincs, mit kellene tennem.
De nekilátok, és szopogatni kezdem a makkját. A kéjes morajlásából arra következtetek, hogy a kísérletező nyelvem jó irányba tapogatózik.

Így hát folytatom. Újra és újra megteszem.

– Még sose szoptál le senkit, igaz? – szegezi nekem a kérdést szinte már elismerően. – Szívd be az arcod, és lazítsd el az álladat. Ne csak nyald, szopd is – ad iránymutatást kéjes hangon, mintha csak a szeretőjéhez beszélne.

Szinte leküzdhetetlen a késztetés, hogy tényleg leharapjam a farkát, de a halálfélelmem felülkerekedik, és elvetem az ötletet.

Inkább engedelmeskedem. Minél hamarabb végez, annál hamarabb szabadulok ebből a szörnyű helyzetből.

– Ez az… – lihegi egyre gyengédebben. – Most használd a nyelved is.

Megteszem. Bele se gondolok már abba, hogy itt térdelek egy szikla szélén, a halálos zuhanás küszöbén, és egy elmebeteg mindjárt a számba élvez.

Ha akár egyetlen centivel is hátrébb tolja a testemet, rajta kívül senki sem menthet meg a zuhanástól.

Megint megrántja a hajamat, talán fogaztam megint, de hamarosan ráeszmélek, hogy nem erről van szó.

Eddig tartott a „kesztyűs kéz”. Vagy talán unatkozik.

Akármi is legyen az oka, az amerikai idegen úgy döntött, hogy átveszi az irányítást. Miközben a hajamat rántja, kifeszíti az államat, hogy minél nagyobbra nyissam a számat.

– Elragadó, ahogy próbálod szopni a faszt, de mi lenne, ha megmutatnám, hogy is kell csinálni ezt? – Azzal egészen a torkomig döfi magát. – Hm… Csinos kis arcod van. Vadító a látvány, amikor szájba baszlak.

Köpködök, majd megfulladok a saját nyálamtól és a számat betöltő farkától. Nem sok pénisszel találkoztam eddigi életem során, de ez kétségtelenül a legnagyobb, amit valaha láttam.

És ahogy a torkom mélyéig tolja, az maga a megtestesült hatalom. Ott tartja, addig fojtogat vele, amíg már a szemem is kidülled. Kezdem azt hinni, hogy a farkával a számban fogok meghalni.

Egyenesen a szemembe néz, amitől csak még keményebb lesz. Én már könnyezem, az arcom lángol, biztosan vörös.

Ez a beteg állat megöl, és még élvezi is!

De akkor visszahúzódik, pont annyira, hogy egy szusszanásnyi levegőhöz jussak.

Nem tudom megtölteni a tüdőmet, máris jön a következő ostrom, egy sokkal könyörtelenebb.

Egy sokkal hevesebb.

Egy sokkal… gátlástalanabb.

A szememet szúró könnyek patakokban csorognak le az arcomon. Nyál és előváladék csorog a nyakamra, miközben még mindig a szikla szélén tart a hajamba markoló kezével, ellentmondást nem tűrően döfködi magát belém.

Újra és úja.

És újra.

A mélyben vészjóslón morajló hullámzás ritmusára.

Szédülni kezdek, az ujjaim lüktetnek, a lábam remeg, arról pedig, ami közte történik, inkább tudomást sem veszek.

Mert ennyire azért mégsem vagyok elcseszett.

Amikor már kezdek beletörődni, hogy ennek sosem lesz vége, sós folyadék önti el a számat.

Ösztönösen a pofájába köpném, és meg is teszem. Abban a pillanatban, hogy kihúzza a farkát, elárasztom a spermájával a drága cipőjét.

A mellkasom sajog, annyira zihálok, sebesen kapkodom
a levegőt, de még mindig egyenesen a szemébe nézek.

Határozott mozdulattal törlöm le a maradék ocsmányságát az arcomról.

Eleinte nem látok rajta semmilyen érzelmet, de pár másodperccel később kuncogni kezd, és most először mintha fény csillanna a szemében. A tekintete most már nem csupán fekete a feketén.

Kendőzetlen szadizmus izzik benne.

Egy elégedett és kielégült szörny ragyogása.

Elengedi a hajamat, majd egy hirtelen mozdulattal a középső és gyűrűsujját a számba fúrja. Elkapom a csuklóját, nehogy hátraessek, ő pedig kihasználja az alkalmat, és a maradék ondóját szétkeni az ajkamon.

Újra fulladozom. Most már a két ujjával erőszakolja a számat, ráadásul úgy, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga.

És nem hagyja abba.

Egészen addig, amíg az elégedettség vissza nem tér a szemébe.

Egy villanás elvakít.

Felnézek. A fényképezőgép eltakarja az arcát.

Tényleg csinált rólam egy képet ebben a helyzetben ez a vadállat?

Igen. Tényleg.

Ki akarom kapni a kezéből a kamerát, de ő a gyorsabb, a két ujja most már nincs a számban, az összekuszálódott hajtincseimet rendezgeti a fülem mögé.

– Méltósággal viselted a vereséget, Glyndon – mondja, miközben meglapogatja a fejemet.

Aztán egy laza mozdulattal elhúz a szikla pereméről, hátat fordít, és elmegy.

Én pedig ott térdelek dermedten, próbálom, de képtelen vagyok felfogni a történteket.

Arról pedig halványlila gőzöm sincs, hogy honnan tudja ez a beteg állat a nevemet.

3

Glyndon

Nem tudom, hogy jutok haza.

A sírástól elhomályosult látással szorongatom a kormánykereket, és közben folyamatosan ott motoszkál
a fejemben, hogy Devlin nyomdokaiba lépve rátapossak a gázra, és egyenesen a legközelebbi sziklaszirt felé vegyem az irányt.

Hevesen megrázom a fejem.

A jelenlegi helyzetben nem is tehetnék rosszabbat annál, mint hogy Devlinre gondolok.

Inkább megállok a rendőrőrs előtt, hogy bejelentsem a történteket.

De van valami, ami nem hagyja, hogy kinyissam az autóm ajtaját. Mégis milyen bizonyítékkal tudom alátámasztani?

Ráadásul inkább meghalok, mint hogy belekeverjem a családomat egy médiaháborúba. Igen, apám, nagyapám és talán még anyám is ízekre szednék az idegent, sőt, felvállalnának bármilyen háborút értem, ha tudnák, mi történt.

De én más vagyok.

Nem egy ellenséges típus, és az is biztos, hogy nem akarom, hogy miattam a rivaldafénybe kerüljenek.

Ezt egyszerűen nem engedhetem meg.

És rohadtul fáradt vagyok! Hónapok óta képtelen vagyok összeszedni magam, és ez az egész csak rátenne még egy lapáttal a súlyra, ami már így is nyomja a vállamat.

Anyám nagyon csalódott lenne, ha megtudná, hogy az ő pici lánya egy ragadozónak falaz. Ő úgy nevelt, hogy mindig felemelt fővel járjak. Hogy olyan erős nő legyen belőlem, mint ő, és a néhai nagyanyám.

De nem kell megtudnia.

Nem arról van szó, hogy falazok az idegennek. Mert nem. Nem keresek kibúvót számára. A helyén kezelem a történteket.

Mégis inkább megtartom magamnak. Ahogy a Devlinnel kapcsolatos dolgokat is.

Tényleg ennyire fontos az igazságszolgáltatás? Ha az elmém egy részét kell feláldoznom érte, akkor nem.

Már így is elég sok dologgal kellett egyedül megküzdenem. Mi baj lehet, ha még egyet hozzácsapok a listához?

Nehéz szívvel és meggyötört lélekkel érek haza. A kora hajnal kékes árnyalatai már felsejlenek a hatalmas birtok fölött, amikor az óriási kapu bezáródik mögöttem. A fémes csattanás kísérteties hangja és a távolban felsejlő ködfoltok csak még félelmetesebbé teszik a jelenetet.

Kiszállok, de földbe gyökerezik a lábam. Hátrakapom
a fejem. A lábam remeg, a hátamon feláll a szőr.

Mi van, ha az a beteg állat idáig követett?

Mi van, ha bántja a családomat is?

Ha rájuk is veszélyt jelentene, biztos, hogy kinyírom magam. Ez nem is kérdés.

Azt még túlélem, amit velem tett, de ha a szeretteimet is belekeveri, az egy egészen más helyzet. Attól teljesen kikészülnék.

Hosszú másodpercek telnek el azzal, hogy ökölbe szoruló kézzel körbekémlelek. Csak azután indulok a ház felé, hogy megbizonyosodtam arról, nem hoztam a családomra egy veszett kutyát.

A hatalmas, tiszteletet parancsoló épületben, amit a szüleim építettek fel, megvan az a melegség, amitől az otthonomnak érezhetem.

A méretes birtok London külvárosában található. A kert közepén egy fából készült pavilon áll, tele a gyerekkori rajzainkkal.

Háromévesen sokkal groteszkebb és ijesztőbb csillagokat rajzoltam, mint a testvéreim. Nem akarok szembenézni ezzel a kisebbségi komplexussal.

Most nem.

Inkább a pincébe osonok, miután levettem a cipőmet. Odalent vannak a műtermeink.

Közvetlenül a világhíres művészé mellett.

A művészvilágban mindenki ismeri Astrid Clifford King nevét, vagy felismerik az aláírását. Astrid C. King. A képei világszerte elbűvölték a kritikusokat és a galériatulajdonosokat, ezért sokszor hívják megnyitókra vagy más, előkelő rendezvényekre.

Anyám miatt fordultunk a testvéreimmel a művészet felé. Landon lazán kezeli az egészet, Brandon viszont aprólékos alkotó.

És én?

Én annyira zavarosan élem meg, hogy vannak pillanatok, amikor már nem is igazán értem.

Mert nem tartozom a családom belső köréhez.

Remegő kézzel nyitom ki a stúdiókhoz vezető ajtót, amiket még apám épített, amikor az ikrek tízévesek voltak.

Lan és Bran osztoznak a nagyobb helyiségen, nekem egy jóval kisebb jutott. Tinédzserként sokat lógtam velük, de a tehetségük megtépázta a lelkem, és hónapokon át képtelen voltam kezembe venni az ecsetet.

Ezért anyám megkérte apámat, hogy építsen nekem egy külön műtermet, ahová elvonulhatok. Azt nem tudom, hogy anyám magától találta-e ezt ki, vagy Bran beszélte rá, de túl nagy változást ez sem hozott. Bár az igaz, hogy nem kellett a bátyáim zsenialitásával egy légtérben lennem, és így
megúsztam, hogy egyfolytában szánalmasnak érezzem magam.

Az igazság az, hogy nem lett volna szabad összehasonlítanom magam velük. Nemcsak azért, mert idősebbek, hanem mert ők ketten teljesen mások, mint én. Lan szobrász, egy kíméletlen szadista, aki, ha lehetősége van, minden alattvalóját kővé dermeszti.

Bran viszont egy olyan festő, aki sosem visz vászonra embereket, állatokat vagy bármit, aminek szeme van.

Ami engem illet… én is festő volnék. Azt hiszem. Egy kortárs impresszionista kontár. A testvéreimmel ellentétben engem nem lehet olyan könnyen beskatulyázni.

Ráadásul a tehetségem és a technikai tudásom is eltörpül az övék mellett.

Mégis ez az apró műterem az egyetlen hely, ahová most vágyom.

Hideg, merev kézzel nyitom ki a stúdióm ajtaját. Ahogy belépek, a mozgásérzékelő lámpák fénnyel árasztják el a falakon lógó vásznakat.

Anyám gyakran kérdezi, hol rejtegetem a festményeimet, de nem erőlteti, hogy megmutassam, még ha csak a szekrényben, vagy a távolabbi falon is tartom őket.

Még nem állok készen arra, hogy bárkinek megmutassam ezt az oldalamat.

Ezt a másik oldalamat.

Mert érzem, hogy a felszín alatt ott ólálkodik a sötétség. A fojtogató késztetés, hogy hagyjam elhatalmasodni, hogy hagyjam, hogy belülről faljon fel, és kisöpörjön minden mást belőlem.

Reszkető ujjakkal kapok fel egy fekete festékesdobozt, és a legnagyobb vászonra löttyintem. Összekeni a többi képemet is, de nem érdekel. Fogom a következőt, majd még egyet egészen addig, amíg az egész festmény egy nagy feketeség nem lesz.

Aztán fogom a palettát, a piros színeimet, a spatulámat és a nagyobb ecseteimet. Ösztönösen húzom a merész, vörös sávokat, majd újra beterítem feketével az egészet. Még a létrára is felállok, ide-oda tologatom, hogy a vászon legmagasabb pontjait is elérjem.

Úgy érzem, tíz percbe telt az egész, de valójában sokkal több idő ment el. Mire végül lelépek a létráról, és félrecsúsztatom, attól tartok, mindjárt összeesem.

Vagy megsemmisülök.

Vagy visszamegyek arra a sziklára, és hagyom, hogy a gyilkos hullámok végezzenek velem.

Festek, a szívem eszeveszett erővel zakatol, a szemem pedig mindjárt olyan vöröslően vérzik, mint a festék, amit az imént kentem fel.

Ez képtelenség.

Egyszerűen… képtelenség.

Mégis mi a francért festenék egy ilyen… erőszak-szimfóniát?

Szinte érzem a durva érintést a felhevült bőrömön. Érzem a leheletét, az uralmát, és ahogy elveszi minden hatalmamat. Látom magam előtt azokat a halott szemeket, az ördögi termetet és azt a tiszteletet parancsoló jelenlétet, ahogy mindent elvesz tőlem.

Szinte hallom azt a gúnyos, közömbös hangját.

Még a szagát is érzem: az erdőre emlékeztet, nyers, de mégis fojtogató.

Kezem odasiklik a nyakamra, ahol hozzám ért. Nem. Ahol szorongatott. Hirtelen mintha áramütés érne. Döbbenten ejtem le a karomat.

Mi a faszt művelek?

Ami ott történt, az zavaros, felkavaró és egyáltalán nem olyasmi, amit ilyen részletességgel kellene megfestenem.

Ráadásul ilyen nagy képet még sosem készítettem.

A hasamat fogva, ösztönösen húzom össze magam a fájdalomtól.

Baszki.

Azt hiszem, hányni fogok.

– Ejha!

Megriadok a hátam mögött felcsendülő mély, búgó hangtól. Összerezzenve fordulok a bátyám felé.

Szerencsére ő a közvetlenebb az ikrek közül.

Brandon az ajtó közelében áll khaki színű sortban és fehér pólóban. Szerteszét álló haja színe ínycsiklandó étcsokoládét idéz, úgy néz ki, mint aki épp az imént gurult ki az ágyából, és a stúdiómban találta magát.

A horrorisztikusra sikeredett vásznam felé mutat.

– Azt te csináltad?

– Nem. Mármint… igen. Talán. Nem tudom. Szerintem nem voltam magamnál.

– Hát nem erre az állapotra vágyik minden művész? – lágyul el Brandon tekintete, ami pont olyan kék, fénylő és szenvedélyes, mint az apánké.

És pont annyira nyugtalan is.

Brandon teljesen megváltozott, mióta a szeme az apánké hasonmása lett.

Néhány lépés, és már ott is van mellettem, átkarolja a vállamat. A bátyám négy évvel idősebb nálam, ez jól látszik a vonásain, a magabiztos léptein és a mindig megfontolt mozdulatain.

Bran számomra mindig narancssárga volt. Egy meleg, mély szín, az egyik kedvencem.

Egy ideig nem szól semmit, némán nézi a festményt, amire én egyetlen pillantást sem tudok vetni.

Szinte még levegőt venni sem merek, miközben keze pont olyan hanyagul pihen a vállamon, mint mindig, amikor szükségünk van egymás társaságára.

Mert Brannel mindig egy csapatot alkottunk a zsarnok Lannel szemben.

– Ez… igazán fantasztikus, Glyn.

A pilláim alól sandítok fel rá.

– Te most szórakozol velem?

– A művészettel sosem szórakozom. Nem is tudtam, hogy ennyire tehetséges vagy.

Amit lát, az minden, csak nem tehetség.

– Csak várd ki, hogy anya meglássa. Teljesen odalesz.

– Nem! – lépek a bátyám elé, a korábbi megnyugvás hirtelen halálos rettegéssé formálódik bennem. – Nem akarom megmutatni neki… Kérlek, Bran! Anyának ne.

Mert ő azonnal megértené.

Rögtön látná az erőszakot a merész ecsetvonásokban, a kaotikus vonalakban.

– Hékás… – öleli át reszkető testemet a bátyám. – Nincs semmi baj. Ha nem akarod, hogy lássa, én nem szólok neki.

– Köszönöm – fúrom az arcomat a mellkasába.

Biztosan összekoszolom az olajfestékkel, de akkor sem engedem el.

Mert most először végre el tudom engedni magam.

Végre úgy érzem, nem kell félnem semmitől.

A saját fejemtől sem.

Erőteljesen kapaszkodom a bátyám hátába, aki ettől csak még szorosabban ölel át. És nem kérdez, nem beszél.

Pont emiatt szeretem őt a legjobban. Bran ösztönösen tudja, hogyan legyen a támaszom, igaz testvérem.

Lan erre képtelen.

Egy idő után szétválunk, de Bran nem hagyja, hogy elmenjek. Inkább leül, és az arcomat fürkészi.

– Mi történt, kiskirálylány?

Apám is így szólít. Kiskirálylány.

Az eredeti királylány az anyám. Az, akit apám istennőként imád, az, akinek minden álmát valóra váltja.

Én pedig a királylány lánya vagyok, tehát a kiskirálylány.

Megtörlöm a könnyek áztatta szememet.

– Semmi, Bran.

– Hajnali ötkor lesurransz ide, megfested ezt, és azt mondod, hogy semmi? Bármelyik szót választhatod, de azt, hogy semmi, biztosan nem.

Felkapom a palettát, hogy ötletszerűen keverjek színeket, csak hogy lefoglaljam valamivel a gondolataimat és a kezemet is.

De a bátyám nem hagyja annyiban. Tesz egy kört, majd odaáll közém és a festményem közé, amit nem is kérdés, hogy a tűzbe hajítok, amint tehetem.

– Devlinről van szó?

Összerezzenek. Gombóc gyűlik a torkomba a barátom nevének hallatán.

Valamikor ő volt a legjobb barátom.

A fiú, aki pont úgy megértette a folytonos merengésemet, ahogy én az ő magányos démonait.

Amíg egy napon el nem választottak egymástól.

Amíg egy napon el nem váltak az útjaink.

– Nem Devről van szó – rebegem.

– Fenéket. Azt hiszed, nem vettem észre, mennyire megváltoztál a halála óta? Nem a te hibád, hogy öngyilkos lett, Glyn. Néha az emberek úgy döntenek, hogy vége, és senki sem tudja megállítani őket.

Ég a szemem, a mellkasom úgy összeszorul, hogy már alig kapok levegőt.

– Hagyd ezt, Bran.

– Apa, anya és nagyapa is aggódik érted. Én is aggódom, szóval, ha van valami, amiben segíthetünk, csak mondd. Beszélj hozzánk! Ha nem fejezed ki magad, nem tudunk változtatni a helyzeten.

Úgy érzem, kezdek szétesni, kezd kicsúszni a lábam alól a talaj. Félbehagyom a színkeverést, és belenyomom a palettát Bran kezébe.

– Biztosan gyönyörű a la Bran-stílusú erdőt festesz majd ebből a sokféle zöldből.

Mélyet sóhajtva, de elfogadja a színkavalkádot.

– Ha ennyire el akarsz lökni minket magadtól, talán nem leszünk ott, amikor valóban szükséged lesz ránk, Glyn.

Egy erőtlen mosoly jelenik meg az arcomon.

– Tudom.

Elég jól tudom magamban tartani a dolgokat.

Brant ez persze nem győzi meg, és továbbra is próbál kicsikarni belőlem valamit. Talán most először bánom, hogy nem Lan talált rám. Ő legalább nem erőltetné a dolgot.

Mert őt nem érdekli semmi.

Bran viszont túlságosan gondoskodó.

Ahogy én is.

Egy idő után azért elmegy a zöldjeimmel. Amint becsukódik mögötte az ajtó, a padlóra roskadok. Ott fekszem a sötét sziklát, a fekete csillagokat ábrázoló képem előtt, amit ellep a szenvedélyt jelképező, megannyi vörös.

Aztán a kezembe fogom a fejem, és végre szabadjára eresztem a könnyeimet.

*

Mire felkel a nap, készen állok arra, hogy elszökjek anélkül, hogy bárkivel is találkoznék a családomból.

Bepakolom a bőröndömet az új szemeszterre, és úgy egy órán át állok a zuhany alatt. Módszeresen dörzsölöm a számat, a hajamat, a kezemet és a körmeimet is.

Minden egyes pontot, ahol az a beteg állat megérintett.

Aztán felhúzom a farmeremet, egy trikót, egy kabátot, és máris indulásra kész vagyok. Előveszem a telefonomat, és írok a csajoknak. Lényegében pisis korunk óta megvan ez a csoportos csetünk, mindig itt beszélgetünk.

Ava: Esküszöm, már hullik a hajam, annyit nyaggat Ari azzal, hogy vegyük be a csopicsetbe.

Cecily: Mondd meg neki, hogy próbálkozzon két év múlva, akkor már elég idős lesz. Itt csak nagylányos dolgokról van szó.

Ava: Nagylányos dolgokról? Hol, ribikém? Én semmi ilyesmit nem láttam a te prűd étlapodon az elmúlt… tizenkilenc évben!

Cecily: Nagyon vicces. Itt pörgök a földön, annyira röhögök. Ja, nem.

Ava: Hisz tudod, hogy szeretsz, Ces

Egy kézzel zsonglőrködve a vállamra kapom a táskámat, közben a másikkal pötyögök.

Glyndon: Részemről indulhatunk az egyetemre. Ki vezet?

Repülővel is mehetnénk a szigetre, ami jóval gyorsabb lenne, de én rettegek a repüléstől, szóval ez nem jöhet szóba.

A képernyő felvillan, máris jön a válasz.

Ava: Én nem, az tuti. Tegnap este sokáig fent voltunk apámmal, anyámmal és a nagyszüleimmel, úgyhogy tiszta zombi vagyok.

Cecily: Majd én vezetek. Adjatok még egy órát. Még kell egy kicsi anyuból és apuból.

Éppen azt írom, hogy sietnék, de félbehagyom, amikor Ava válasza megérkezik.

Ava: Kurvára fognak hiányozni a szüleim. És a nagyszüleim is! Basszus… Még az a kotnyeles Ari is hiányozni fog! Láttátok, milyen néven van újabban az Instán? Ariella-tiltottgyümölcs-Nash. Esküszöm, elmentek neki otthonról! Ha apám meglátja, kurvára bezárja, az tuti. Mondtam már, hogy hullik a hajam a húgom miatt?

Mivel mindketten érzelgős hangulatban vannak, ha azzal jönnék elő, hogy induljunk most rögtön, még azt hinnék, hogy menekülök a szüleim elől.

Pedig nem.

Sőt, nekem is hiányozni fognak. Nagyon! Talán még jobban is, mint Avának vagy Cecilynek a sajátjai, de van az úgy, hogy nem tetszik az, amit a családom hoz ki belőlem.

Lekukucskálok az emeletről. Az étkezőasztal körül máris zajlik az élet.

Anyám néhány tojást pakol Bran elé, apám próbál segíteni, de valahogy mindig csak útban van, hiszen amikor csak lehet, megérinti anyámat, aki mindig leszidja ezért, de azért nevet.

Megállok a lépcső alján, onnan nézem őket. Azóta megvan ez a szokásom, hogy kislányként a saját szőke hercegemről álmodoztam.

Apám nagy, magas, izmos és annyira szőke, mint valami viking isten. Anyám szokta így szólítani. Ráadásul a King-vagyon két örökösének az egyike. Egy acélos férfi, akinek a kegyetlensége mint téma gyakran a médiában is megjelenik.

De ha anyámmal és velünk van, ő a világ legjobb férje és apája. Nagyon magasra tette a lécet, miatta olyan magasak az elvárásaim.

Egész életemben úgy viselkedett anyámmal, mint aki még lélegezni is képtelen nélküle. Anyám pedig úgy néz rá, mint a védelmezőjére. Mint a páncéljára.

Mint a társára.

Még most is átkarolja anyám derekát, és lop egy apró csókot tőle. Az anyám persze rosszallóan ingatja a fejét.

De az arca kipirul, és egyáltalán nem akarja eltolni magától. Anyámtól örököltem a magasságomat és a szemem mély, gazdag zöldes árnyalatát, de minden másban teljesen különbözőek vagyunk.

Ő egy páratlan tehetséggel megáldott művész. A nyomába se érhetek.

Ő egy erős nő, én meg csak… én vagyok.

Brant teljesen hidegen hagyja a jelenet. Kifinomult mozdulatokkal vágja fel a tojását, és elmerül a tabletében. Biztos valami művészmagazint olvas.

Anyám vesz észre először, és rögtön eltolja az apámat.

– Glyn! Jó reggelt, bogaram!

– Jó reggelt, anya! – villantom meg legszebb mosolyomat, majd ledobom a székre a táskámat, megpuszilom az arcát, utána az apámét is. – Jó reggelt, apa!

– Reggelt, kiskirálylány! Hol jártál tegnap éjjel?

Riadtan hátrálok egy lépést, Branre meredek, aki épp csak megemeli a vállát.

– Nem csak nekem tűnt fel.

– Kimentem egy kicsit levegőzni – válaszolom halkan, és leülök a bátyám mellé.

A szüleim is letelepszenek, apám szokás szerint az asztalfőt foglalja el. Felemeli a villáját és a kését, de egyetlen falat sem kerül a szájába még.

– Azért nem kellett volna elhagynod a birtokot. Éjjel nem biztonságos odakint, Glyndon.

Fogalmad sincs, mennyire igaz, amit mondtál!

Kortyolok egy kis narancslevet, nehogy eláruljam magam, miközben újra átélem az éjszaka történteket.

– Hagyd már, Levi – nyújt felém anyám mosolyogva egy főtt tojást, a kedvencemet. – A mi Glynünk most már nagylány, és tud magára vigyázni.

– Ha megtámadja egy őrült mocsok az éjszaka közepén, akkor nem.

Majdnem belefulladok a narancslébe. Bran furán néz rám, de azért ad egy szalvétát.

Baszki.

Ugye nincs ráírva a fejemre, ami történt?

– Ne fesd az ördögöt a falra – ráncolja össze a homlokát anyám, majd a tojásra mutat. – Egyél, édesem.

– Nincs szükséged valamire? – szegezi nekem a kérdést apám, és gyanakvóan néz rám.

Jesszus! Tényleg utálom, amikor ilyen! Mint valami rossz nyomozó, aki alig várja, hogy kikotyogjak valamit.

– Nem, köszi. Minden oké.

– Helyes. De ha mégis, tudasd velem vagy a testvéreiddel – teszi hozzá, miután lenyelt egy falatot.

– Úgy lesz.

– Apropó, a testvéreid – néz rám és Branre anyám azzal a szigorú, szülői tekintetével. – Tényleg kerülitek Lant a kampuszon?

– Nem arról van szó, hogy kerüljük… – kezdek magyarázkodni.

– Csak nincs ránk ideje, mert körülrajongják a professzorok és a diákok is – fejezi be a hazug mondatot helyettem Bran.

Mert az az igazság, hogy tényleg kerüljük a testvérünket.

– Akkor is – készít nekem egy pirítóst az anyám, mintha még mindig gyerek lennék. – Ugyanarra az egyetemre, sőt, ugyanarra a művészeti karra jártok. Azt reméltem, hogy ez majd összetart benneteket.

– Dolgozunk rajta, anya – ígérem békítőleg, mert bár Bran sem az az ellenséges fajta, de ha Lanről van szó, fel tud villantani negatív energiákat.

Feltápászkodom, a gyomrom mordul egyet, képtelen befogadni még egy falatot.

Búcsúzóul megpuszilom a szüleimet, odaszólok Brannek, hogy később találkozunk, és közben fontolóra veszem, hogy beugrom a nagyapámhoz is, de ő már biztos dolgozik.

Ha az apám óvatos faggatózása felborzolta a kedélyeimet, a nagyapámmal való találkozástól biztos, hogy kikészülök.

Ezért inkább küldök neki egy e-mailt. Mert a nagyapám nem csetel. Sőt, rá se néz az üzenetekre.

Éppen el akarom tenni a telefonomat, amikor megpittyen. Valaki írt.

Talán a nagyanyám üzen a nagyapám nevében, de a szám ismeretlen.

A szívem majdnem kirobban a mellkasomból, miután elolvastam a szavakat.

Ismeretlen szám: Nem lett volna jobb, ha meghalsz Devlinnel együtt? Végül is ez volt a terv, nem igaz?

4

Glyndon

A Brighton-sziget egy nagy, erdős földdarab tengerrel és hírhedt középkori kastélyokkal.

Azonban a terület felén évszázadok óta oktatási központ működik. A másik felét a néhány helyi foglalja el és egy halom kocsma, bolt és szórakoztató egység a diákok számára.

Két nagy, királyi egyetem foglalja el Brighton északi részét. Az egyik amerikai, a másik, ahol én tanulok, brit. Felvételt nyerni a Royal Elit Egyetemre – közismertebb nevén az REE-re – legalább olyan nehéz, mint audienciát egyeztetni a királynővel. Nemcsak azért, mert a tandíj olyan magas, hogy csak a gazdagok és a nagyszüleik engedhetik meg maguknak, hanem azért is, mert nagyon magas színvonalú az oktatás.

A kampusz különböző szakirányokat képviselő egyetemekre oszlik. Művészet-, üzleti-, orvos-, jog- és humán tudományok közül lehet választani. Az intézményekben a főiskolai diplomától egészen a PhD-fokozatig lehet eljutni.

Vannak olyan diákok, akik az egész fiatalságukat a kastélyszerű épületekben töltik, és a végkimerülésig tanulnak, de akkor sem hagyják abba.

Hogy miért?

Mert az itt megszerzett diplomával bárhol a világon azonnal el tudnak helyezkedni. A Royal Elit Egyetem alapítói a legjobb professzorokat és tanácsosokat válogatták össze.

Mindenből a legjobbat.

Talán a helyszínt leszámítva.

Hiszen – ahogy arra már utaltam korábban – a Brighton-sziget északi részén van egy másik, egy rossz hírű egyetem is.

A King’s Egyetem.

Amit ismeretlen eredetű, tengerentúli pénzből alapítottak. A legtöbb diákja amerikai, és úgy mászkálnak, mintha meg lennének sértve, ami azért vicces, mert pont ők neveznek minket sznobnak és piperkőcnek.

Pedig… pedig ők a veszélyesek.

Ők azok, akik sértődötten, vészjósló arckifejezéssel járják az utcákat.

Az egyetemükön csupán három szak van. Üzleti, jog- és orvostudományi kar. Ennyi. Azt hiszem, régebben humán tudományokat is lehetett hallgatni, de végül megszüntették.

Cecily szerint azért, mert a testük nem rendelkezik emberi csontozattal.

Míg az REE elegáns, kifinomult és bűzlik az ősi, arisztokrata pénztől, a King’s Egyetem csak az újgazdagokról, a szúrós tekintetekről és a fenyegető hangulatról szól.

Nyomatékosan azt javasolták nekünk, hogy kerüljük őket.

A lehető legmesszebbről.

És így is teszünk. De a sporteseményeken ez elég nehéz.

Nagy általánosságban viszont kijelenthető, hogy van egy láthatatlan határvonal a két kampusz között. A mi kifinomult angol magatartásunk és az ő Amerikát képviselő stílusuk között.

Így megy ez már évek óta. Jóval azelőtt kezdődött, hogy a barátaimmal megérkeztünk ide. És ma már egy magas kőfal is elválasztja az amerikaiak kampuszát a mi hálótermeinktől.

Amit nem lehet megmászni, vagy átugrani.

Az a fal képviseli a két világ közti mély szakadékot. Ha csak nincs valami verseny, nem lépünk be a másik területére.

Pont emiatt húzom hátra Cecily kezét, és állítom meg, mielőtt bemasírozna az ő kampuszukra.

Még meg se érkeztünk, de máris a fémkapu közelében vagyunk. Egy kulcsot tartó aranyoroszlán ül a tetején, alatta pedig cirkalmas írással az áll: Royal Elit Egyetem.

Még Ava is Cecily karjába csimpaszkodik, pedig általában két kézzel szorongatja a csellóját, mintha csak az élete múlna rajta.

– Legyen eszed, Ces! Csak mert nem találod a jegyzeteidet, még nem biztos, hogy egy King’s Egyetem-i diák vitte el! Nekik nincs bejárásuk a kampuszunkra, ugye erre emlékszel?

Cecily ezüstre festett haja összekuszálódik, ahogy próbálja kiszabadítani magát. Fekete pólóján az áll: Azt Már Nem!, és ez nagyjából le is írja a hangulatát.

– A hülye klubjuk logója volt a szekrényemen. Ők voltak! És én nem hagyom annyiban!

– Hogy aztán eltűnj? – sóhajtok egyre feszültebben.

– Simán megéri, ha elkapom azokat a pöcsfejeket!

– Ha bezárnak a pincébe, egészen másként látod majd – rezzen össze Ava, majd fojtott sikolyt hallat. – Ugye te is hallottad a pletykát, hogy maffiapénzből tartják fent magukat? Én totál elhiszem. És nem fogom hagyni, hogy feldaraboljanak, mint valami kilencvenes évekbeli maffiafilmben!

– Ez itt egy jogállam – jelenti ki eltökélten Cecily, és a szájából ez úgy hangzik, mintha hinne is benne.

– Vannak, akik leszarják a törvényeket – vágok vissza, és már érzem, ahogy a két nappal ezelőtti rémület újra felfelé kúszik a torkomon.

– Egyetértek – bólogat Ava, majd hátralibbenti a szőke copfját. – És most visszamehetnénk a lakásba anélkül, hogy aggódnunk kellene amiatt, hogy Ces hullája holnap ott fog lebegni a tengerben?

Látom Cecilyn, hogy a figyelmeztetéseink ellenére sem akarja feladni. Általában nyugodt típus, de ha a cuccai között matatnak, kitér a hitéből. Meg mernék esküdni rá, hogy magasról leszarja a King’s Egyetem diákjainak hírnevét.

Meglehet, ha tanúja lenne valami borzalomnak a túloldalon, akkor se rohanna el, inkább nekiállna elemezni őket.

Ahogy a haja, Cecily maga is ezüst a számomra. Nem tiszta fehér, egy kis feketével szennyezett.

Ava viszont kétségkívül rózsaszín, ahogy a ruhája, az aurája és a személyisége is.

– Elnézést!

Egy lágy hang zavarja meg Cecily eltántorítását és a hazacitálását célzó kísérletünket.

Egy kis lakáson osztozunk a legfelső emeleten, ami nagyon sokba kerül, de így legalább együtt vagyunk.

Hátrafordulok. Egy apró lány áll az REE kapuja közelében. Nagyjából velem egyformán magas, de sokkal vékonyabb, törékenyebb alkat. Barna haja a nyakába omlik, hatalmas kék szeme lélegzetelállító az apró termetéhez képest. A vállára vetett halvány rózsaszín hátizsákján egy bolyhos cicás kulcstartó fityeg, a színben hozzáillő bőröndje az aszfalton áll. A lány ránk mered.

Csipkés szélű lila ruhájának eleganciája még Ava hercegnőket megszégyenítő ruhatárával is eséllyel venné fel a versenyt.

Ahogy én, a barátnőim is érdeklődően méregetik.

Ava az első, aki megszólal.

– Szükséged van valamire?

– Igen. Meg tudnátok mondani, hol találom a Művészeti Akadémiát?

Amerikai.

Az új lány, aki most végezhetett a gimiben, biztos, hogy amerikai. Legalábbis az akcentusa alapján. Nálunk, az REE-n van pár amerikai diák, de ők jellemzően először a King’s Egyetemre felvételiznek. A brit diákok nagy része emiatt sem próbálkozik a másik egyetemmel.

– Talán eltévedtél? – kérdezem kedvesen, majd a lány mögé mutatok. – A King’s Egyetem arra van.

– Igen, tudom. De ott nincs balettképzés, ezért ide jelentkeztem, és sikerült bekerülnöm két szemeszter között. A tánc mellett megpróbálkozom ezzel az egyetem-dologgal is, aztán meglátjuk, mi lesz belőle – ragyog fel a mosolya. – Egyébként Annika Volkov vagyok. Szólíthattok Anninak vagy Anne-nek. Csak ne Nikának.

– Ava Nash vagyok. Csellista. Klasszikus zenét hallgatok a Művészeti és Zenei Akadémián.

– Cecily Knight. Pszichológia szak.

Az újonc Annika várakozással teli tekintete rám szegeződik, arra vár, hogy én is bemutatkozzam.

Teljesen szét vagyok esve mostanában, ez tényleg kínos! Talán be kellene zárkóznom a szobámba a következő hétre.

– Glyndon King. Képzőművészetet tanulok ott, ahová Ava is jár.

– Örülök, hogy megismerkedtünk. Biztos vagyok benne, hogy jól kijövünk majd.

– A stílusérzékedet elnézve biztos, hogy így lesz – libben Annika mellé Ava. – De előbb engedd meg, hogy körbevezessünk az új iskoládban.

Cecily feltolja az orrára a fekete keretes szemüvegét és a fejét ingatva azt üzeni, hogy „na, kezdődik”. Mindig is Ava volt köztünk a legközvetlenebb, és most nagyon úgy tűnik, hogy rokon lélekre talált Annikában, hiszen máris önfeledten csacsognak a divatról és a legújabb trendekről.

Hagyjuk, hogy Ava vezesse Annikát a hatalmas csarnokokon át, Cecilyvel néhány lépéssel lemaradunk mögöttük.

A szemem sarkából látom, hogy megmozdul valami, és ledermedek. Lassan hátrafordulok, de csak néhány diák zajong.

De a hátamon mégis feláll a szőr, és már ki is vert a víz.

Cecily oldalba bök.

– Szeretnél fogadni arra, mikor fogja az új lányt a legjobb barátnőjének nevezni?

Megtorpanok, és elfojtok egy fájdalmas sikolyt.

– Hogy mi? Ja… Ava? Hát, igen. Szerintem hamarosan.

Cecily is megáll, gyanakvóan méreget.

– Mi van veled, Glyn? Úgy nézel ki, mint aki szellemet látott.

– Semmi. Csak… elkalandoztam.

Megérinti a karomat, de én tudom, hogy ezt nem szabad félvállról venni. Cecily biztos helyre zárja az érzelmeit, így az, hogy vigaszt próbál nyújtani, már önmagában is hatalmas dolog.

– Tudom, hogy még mindig nagyon fájhat, de idővel jobb lesz, Glyn. Hidd el.

Egy pillanatra elképedve nézek rá, de aztán rájövök, hogy Devről beszél. Erre kellett volna gondolnom legelőször, de most egészen más a helyzet. Hiszen az imént úgy éreztem, egy árny követ.

És biztos, hogy nem képzelődtem.

– Köszi, Ces – dörzsölöm meg én is a karját, és hálát adok azért, hogy van nekem.

Cecily egy évvel idősebb Avánál és nálam, ő a legkomolyabb, de a leganyáskodóbb is közülünk. Talán ezért is választotta a pszichológia szakot.

Ha elmesélném neki, hogy mi történt azon az éjszakán, meghallgatna, és nem ítélkezne fölöttem.

De ez azt jelentené, hogy azt is be kellene vallanom, mit kerestem ott egyáltalán, és ez nem fog megtörténni.

Ameddig élek, biztosan nem.

Apró mosoly kúszik a szája szélére.

– Menjünk, mentsük meg szegénykét Avától!

– Mi lenne, ha inkább engem mentenétek meg a nyomoromtól?

A hűvös hang mindkettőnket meglep, de nemsokára betolakodik közénk a tulajdonosa, és átkarolja a vállunkat.

Remington Astor, vagy Remi, aki három évvel idősebb nálam, és máris a mindent elsöprő sármjával vigyorog le ránk. Remi olyan, akár egy görög isten, az arisztokratikus orrát őlordságának köszönheti, és erre gyakran emlékeztet is minket. Egy apró ínyencség Remiről: mindig egyes
szám harmadik személyben beszél magáról, és olyanokat mond, hogy „őlordsága ezt csinálta” vagy „őlordsága azt csinálta”.

Valaki jön még mögötte. Az unokatestvérem, Creighton. Igazából a másod-unokatestvérem, hiszen az apja és az én apám unokatestvérek. Ettől függetlenül a bátyáim és én is Aiden bácsikának szólítjuk az apját.

Egy évvel idősebb nálam, és olyan hihetetlenül csendes, hogy szinte nem is hallani a hangját, de nem azért, mert félénk típus. Ez a kis pöcs nagy ívben szarik mindenkire.

És mindenre.

A zsigeri unalom szüli a némaságát, és ez valahogy a teljes kampusz figyelmét rá irányítja, pedig nem is erőlködik. És ez így van már a középiskola óta.

Ahogy az is, hogy nagyon sokat verekszik.

És bár az éles vonásainak és a szikrázó kék szemének is köze van a népszerűségéhez, sokkal inkább ez a „leszarom” magatartás az, amitől a lányok gyorsabban olvadoznak tőle, mint a pizzán a sajt.

Minél kevésbé figyel rájuk, annál jobban imádják. Remi ennek egyáltalán nem örül, mert úgy tűnik, Creigh lett az új aranyifjú.

Mindketten az üzleti karra járnak. Creigh másodéves, Remi már a negyediket tapossa. Mondanom sem kell, hogy azok a lányok, akik szintén oda járnak, mindent megadnának, ha ez a két srác akár egy pillanatra is felfigyelne rájuk.

Én viszont ezzel a két fiúval nevelkedtem. A szüleink iskolás koruk óta barátok, és mi továbbvisszük ezt a hagyományt.

A rendkívüli tulajdonságokkal felruházott szülők gyerekei megtanulják, hogy össze kell tartaniuk, hogy átvészeljék a nyomást, ami az ilyen felmenőkkel jár.

Ezért is vagyunk ennyire fontosak egymásnak. Remi és Creigh bizonyos tekintetben nagyon is hasonlít Lanre és Branre.

Oké, talán csak Branre. Lan egy teljesen más szint.

Cecily a szemét forgatja Remi színpadias kijelentése miatt.

– És miféle nyomorról lenne szó?

– Arról, hogy egyikőtök sem kért meg, hogy hozzam el a kampuszra. Pedig még a kedvenc dalaitokat is bekészítettem az útra!

– Mi is tudunk vezetni – teszi helyre Cecily. – Egyébként az utolsó üzenetemet el se olvastad.

– Moi? – kérdez vissza, majd elenged, előveszi a telefonját, és megtorpan. – Mi a szar? Creigh, te kis szarcsimbók! Mit műveltél? Feltörted a kódomat?

Az unokatesóm, aki a másik oldalamon áll, megvonja a vállát, de nem mond semmit.

A nyakamat megnyújtva belekukucskálok Remi telefonjába, ami tele van pornóképekkel.

– Disznó – sziszegem.

Cecily elvörösödik. Ha Ava is itt lenne, azonnal megkapná tőle, hogy prűd, ami bizonyos mértékig igaz is. Cecily egyszerűen nem viseli túl jól, ha szexualitással kapcsolatos téma merül fel.

– Undorító vagy – veti oda Cecily Reminek.

– Nem. Creigh az – kapja el az unokatesóm gallérját. –
Ő törte fel a telefonomat, és ő pakolta tele ezekkel!

Creigh még mindig pókerarcot vág.

– Hol a bizonyíték?

– Szétrúgom a seggedet, te csaló gazember!

– Megpróbálhatod.

– Ezt nem hiszem el! – morog Remi. – Őlordsága védőszárnyai alá vettem egy baromarcot, erre nem elég, hogy a népszerűségemet, de még a nemesi rangomat is megpróbálja aláásni! Leveszem rólad a kezem, te pólyás! De ha nem boldogulsz egyedül, nehogy a szemem elé merj kerülni behúzott farokkal!

– Túlélem.

Creigh kimért, szinte már érzéketlen válasza csak még jobban feltüzeli Remit.

– És ne írogass őlordságának, ha unatkozol!

– Ezt te szoktad csinálni.

Remi szeme összeszűkül, majd elvigyorodik.

– És nem fogok falazni neked, ha a szüleid keresnek. Na, erre mondj valamit, pólyás!

Cecily belekarol Creigh-be.

– Ne is törődj vele. Mi itt vagyunk neked.

– Hékás! Ne merészeld ellopni a fogadott fiamat! – löki félre Remi, majd közelről méregetni kezdi Creigh-t. – Tett veled valamit ez a nőszemély? Mondd el őlordságának, és elintézem.

Az unokatestvérem kérdőn néz rá.

– Azt hittem, leveszed rólam a kezed.

– Nonszensz! Ha megtenném, hogy maradnál életben?

– Biztos, hogy nem a fordítottja a kérdés? – fonja keresztbe a karját Cecily. – Azért érdekel Creigh, mert ettől úgy érzed, valami jót cselekszel, szóval ez igazából csak neked jó.

– A kockarendőrség hívott, és azt mondták, túl kocka vagy ahhoz, hogy bárki kedvelhessen.

– Biztos, hogy nem a hímringyó rendőrség szólt, hogy túl nagy kockázatot jelentesz a nemi betegségek terjedése szempontjából?

– Létezik egy olyan dolog, hogy óvszer. Hallottál már róla egyáltalán? Ó, bocsi. Elfelejtettem, hogy prűd vagy!

– Egyszer tényleg elfelejtette használni – jegyzi meg Creighton, és mindannyian felé fordulunk. – Az óvszert.

Remi elkapja a fejét.

– Ne merészeld kikotyogni őlordsága titkait, te csaló gazember!

Cecily, mint egy kutya, aki csontot talált, egy harcos gonoszságával veti rá magát Remire.

Elnevetem magam, vagy inkább kipréselek magamból egy hangos kacajt, hogy úgy tűnjön, jobban érzem magam, mint valójában. Hogy úgy tűnjön, ez a jelenet segít csillapítani a bennem fortyogó összevisszaságot.

Valami feketeség villan fel a szemem sarkából. Olyan szélsebesen pördülök meg, hogy én sem értem, hogy maradtam talpon.

Már megint ott volt.

Biztos vagyok benne, hogy valaki minden mozdulatomat figyeli.

A testem felhevül, megtörlöm a sortomban a tenyeremet. Egyszer.

Kétszer.

A telefonom égeti a zsebemet. Egyfolytában az az üzenet jár a fejemben, amit két nappal ezelőtt kaptam.

Most sikerült egy időre a homályba száműznöm a gondolatot, és úgy tenni, mintha ez is csak ahhoz a terhes csomaghoz tartozna, ami tönkretette az életemet, de szerintem legközelebb már nem fog menni.

Egyáltalán Devről szól még ez az egész?

Vagy valami sokkal rosszabbról?

A veszekedés kezd elhalkulni, lassan fehér zajjá alakul, és a látásom is homályosabb.

Mint minden körülöttem.

Még az ujjamat sem látom.

A jobb lábam egyet hátrál, majd a bal is követi. Visszavonulok, de fogalmam sincs, hová.

Vagy hogyan.

Csak azt tudom, hogy el kell tűnnöm innen.

Most!

Később majd ráírok a srácokra, és azt mondom, rosszul éreztem magam. Vagy valami mást, mert azt hiszem, ezt a kifogást mostanában elég sokszor bevetettem.

Egy erős kéz tapad a számra, valaki hátrahúz, én felsikoltok.

De csak egy kísérteties, tompa, kétségbeesett nyöszörgés hallatszik.

A kíméletlen kéz nem ereszt, a hátam a falnak csapódik. Ledöbbenek, amikor a támadóm beteg tekintetével találkozom.

Pont olyan ködös és élettelen, mint két nappal ezelőtt.

Csettint egyet a nyelvével, hangja vészjósló suttogás.

– Tényleg nem könnyű megtalálni téged, Glyndon.

5

Glyndon

Nagyapám egyszer azt mondta, lesznek olyan idők, amikor úgy érzem majd, hogy csapdába kerültem, és nincs menekvés.

Hogy megfulladok.

Hogy olyan lesz, mintha a szívem körüli falak egyre jobban szorongatnának.

Azt mondta, ha ilyesmit érzek, az a lényeg, hogy maradjak nyugodt, és ne hagyjam, hogy eluralkodjon rajtam a félelem.

Egy katasztrófa talán megöl, talán nem, királylány. De ha rettegsz tőle, akkor biztos, hogy végez veled.

Bárcsak hozzáférhetnék az agyamhoz annyira, hogy a nagyapám szavait valóra válthassam! Bárcsak olyan erős lennék, mint ő, a nagybácsikám, apám vagy anyám!

Bárcsak ne az járna a fejemben, hogy eltűnjek ebben a falban, vagy akár a föld színéről is!

Csak hogy ne láthasson ez a szörny. A teste teljesen betakar, minden porcikája kemény, erős és olyan ijesztő, hogy máris kerülget a hányinger.

A két nappal ezelőtti éjszaka emléke belehasít a megtépázott tudatomba, rémes hangok sikítoznak a fejemben.

Hangosan.

Fülsiketítően.

Azt hiszem… pánikrohamom van.

Nem. Nem lehet pánikrohamom. Bizonyos mértékig mindig is közönyös voltam, nehezen lehetett érzelmeket előcsalogatni belőlem, és az még nehezebben ment, hogy az ecsetem nélkül fejezzem ki őket az érzékek világában. Szóval, hogy a fenébe lehetne pánikrohamom?

A tekintetem még mindig az idegen tompa szemébe fúródik, amikor megértem.

Az amerikai tekintete váltja ki belőlem ezt.

A szempár, amiből egy éjszakai, eső áztatta erdő sugárzik. A múltkor nem tudtam meghatározni a színét, de most, a napfényben már sikerül. A kék és a zöld olyan mély árnyalataiban tündököl, hogy szinte már színtelennek tűnik.

Az idegen fakó, színtelen. És nem, nem megnyugtató értelemben.

Anyám azt mondja, a szem a lélek tükre. Ebben az esetben egy fekete lyuk van ott, ahol ennek a gazembernek a lelkének kellene lennie.

A keze foglyul ejt a falnál. Nem durva, de elég erőteljes ahhoz, hogy megértsem: a hatalom nem az én oldalamon áll. A hatalom annál van, akinek egy apró érintése is erőszakba fordulhat. Pont úgy, mint korábban. Mivel már találkoztunk, jól tudom, mennyire kegyetlen, és hogy nem korlátozza semmiféle társadalmi norma. Hiába szegez a falnak könnyedén, mintha nem is fejtene ki erőt, engem nem ver át.

A saját bőrömön tanultam meg a leckét.

Megcsapja a nyakamat a forró lehelete, miközben a fejem fölé emeli az egyik karomat, és odahajol az arcomhoz, hogy inkább ízleljem, mint halljam a szavait.

– Leveszem a kezem a szádról, és te csöndben maradsz. Ha sikítasz, sokkal kellemetlenebb megoldáshoz folyamodom.

Nem veszem le róla a szemem, a magas, széles teste csapdába ejt. Két nappal ezelőtt is úgy éreztem, hogy nagydarab, de mintha azóta még terjedelmesebbé vált volna.

Ujjai az arcomra tapadnak, kizárólagos figyelmet követelnek.

– Bólints, ha megértetted.

Lassan biccentek. Egyáltalán nem akarom tudni, hogy ez az elmebeteg mit ért azalatt, hogy kellemetlenebb. Igyekszem arra koncentrálni, hogy ennyire nyilvános helyen mégsem tehet meg velem akármit.

Igaz, hogy egy félreeső helyen vagyunk a könyvtár mellett, de bármikor elmehet mellettünk valaki.

Elhúzza a kezét a számról, de mielőtt levegőhöz juthatnék, célba veszi a nyakamat, az ujjai a húsomba marnak. Nem akar megfojtani, csak azért csinálja, hogy érezzem a fenyegetést.