Dél körül járhatott az idő. Az erdő fái közt beszűrődő napsugár, oly hevesen fűtötte a levegőt, már-már, fojtogatónak tűnt a párás hőség. Az éjjel esett az eső. A fák leveleire beszűrődő kevéske fény, még nem szárította fel a vízcseppeket, melyek a szivárvány minden színében pompázatosan táncoltak, ahogy a simogatóan lágy szellő megcirógatta a leveleken lévő harmatcseppeket. Letérve a keskeny szekérvágta útról, öregasszony botorkált egy leánygyermekkel, az erdő sűrűje felé. Hollye anyó annyira öreg volt már, ha valaki megkérdezte mikor született, már az idejét sem tudta megmondani. Apró barna szemeivel huncutul pislogott, s mosolyra húzott szájjal csak annyit mondott. – Én biz’a szivárvánnyal jöttem a világra, szüleim az erdőt lakó tündérek, melyek idegen szemnek nem láthatók. Hosszú hamuszürke ruhát viselt, melynek alja már átnedvesedett az ázott fövenyen, s biccentős lépteitől a szoknya, úgy suhant az ezeréves tölgyfa bothoz melyre támaszkodott, mintha a szél csapdosná egy viharos éjszakán. Ősz haján sötétzöld főkötőt viselt, fázós hátát, ugyan olyan színű kötött vállkendő terítette be. Kezében üres fonott kosarat cipelt, amelybe majd hazaviszi az összegyűjtött gyógyfüveket, melyekből teát, krémet, és mindenféle kórságra főzetet készít. A kislány nyolc év körüli lehetett, ruhája gesztenyebarna, mely még jobban kihangsúlyozta sötét barna szemeit, gömbölyded arcocskájából. Dús fekete haja, hosszú fürtökben omlott hátára, s a lengedező szél néha egy tincset kiragadva, csiklandozva biggyesztette lángvörös szájacskája széléhez. Nem panaszkodott ruhája színe miatt, bár sokkal jobban kedvelte a színes, cicomás holmikat, de olykor jobb, ha beleolvad az erdő bozótjába. Cipőt, vagy valamiféle

lábbelit egyikőjük sem viselt, hisz nem is volt nekik csupán egy pár, az is csak ünnepnapokra. De hát ez a cigányoknak amúgy sem volt soha létkérdés, ők a természetesnek vallott dolgokat kedvelték.

- A fene vinné el ezt a köszvényt! – nyögött föl Hollye anyó, s leült egy kidőlt farönkre. – Várj egy picit! Pihennem kell, nem nekem való már ez a dombokon való járkálás.

- Nagymama, hadd vigyem én a kosarat, jobban bírom én, mint te. – kis unkája apró kezecskéjét oda nyújtotta nagyanyjához, s elvette tőle a kosárkát, aminek nem is nagyon volt súlya, csak Hollye volt már túl gyönge.

Körülbelül egy félórányi járás után értek az erdő közepén lévő tisztásra, ahol nagyanyó fürge ujjaival ügyesen tépdesni kezdte a Vadárvácskát, Orbáncfüvet, és a Gilisztaűző varádicsot.

A kislány unaloműzés helyett vadvirágokat szedett csokorba, s hallgatta a fülemüle csacsogását, a feketerigó fütyülését és a fakopáncs hangos, erőteljes és ütemes dobolását a fa törzsén, ahogy csőrével megpróbálta megtalálni kedvenc csemegéjét, a cserebogár lárváját. Az erdő zajos volt a madarak hangjától. Hallhatóan mindenki elégedetten zendített rá, napi mondókájára. Észre sem vette, hogy ma egy kissé távolabb ment nagyanyjától, mint máskor, ha a tisztásra jönnek. Reccsenés zajára lett figyelmes, de mire kis szívében a félelem lángja kigyúlt volna, már ragyogó barna szemei, meg is pillantották az erdőből óvatosan kiosonó szarvas párt, akik a dús rétre jöttek friss, nedves hajtásokat legelészni. Jól ismerte az erdő minden lakóját, hisz az volt az otthona, az életet jelentő hajlék számára.

Hollye felegyenesedett, hogy fájós derekát megmozgassa, s körülnézve döbbenten pillantotta meg, hogy unokája nincs a közelben. Kétségbe esetten kiabálni kezdett. – Luisa! Luisa! Gyermekem merre vagy?

A kislány meghallotta, és már indult is vissza. Éles hangjával nagyot rikkantott. - Itt vagyok nagyi, ne aggódj!

A nagy sietség közepette sem kerülhette el figyelmét az a domboldalból kitűnő sziklahasadék, amit messziről mindig is látott csak eddig még közelebbről nem sikerült szemügyre vennie. Megtorpant, ahogy a sziklás kövekhez ért, mert egy szűknek tűnő nyílást fedezett fel. A bejáratot bozót takarta, de az ő fürkésző tekintete átlátott a levelek és ágak között. Hollye elindult a hang irányába.

- Nézd nagyi itt egy lyuk! - kiáltotta diadalittasan, mint aki most fedezett fel valami csodát, amit még senki nem látott ebben az életben.

- Az nem lyuk, hanem egy barlang.

- Valóban? – csodálkozott Luisa. - Mi az a barlang?

- Az olyan hely, amit néhány állat otthonaként foglal el, vagy ahova az emberek az ellenségük elől, vagy bánatukban elbújnak. - látta a lány kíváncsiságát, ezért folytatta mondókáját. - De mivel nekünk nincs ellenségünk, és boldogan éldegélünk, nincs rá szükségünk, hogy e fajta helyekre menjünk, és amúgy sincs ott semmi érdekes látnivaló, csupán pár öreg kavics.

Ekkor döbbent rá, hogy ezzel a mondattal még jobban felkeltette unokája érdeklődését, amelyet már nem tudott csillapítani. - Bár be fogta volna a lepcses száját. - gondolta.

- Kavics? Játszhatok vele?

A következő pillanatban még magához sem tért, mert a kislány eltűnt az üregben.

- Istenem mit tettem? - nézett a gyermek után kétségbe esett arccal. - Utána menni nem tudok, ha valami baja esik, sosem bocsátom meg magamnak.

Könnyek kezdtek lecsordulni ráncos bőrén, s jajveszékelve ismételgette Luisa nevét. Talán egy perc sem telhetett még el, amikor újra megjelent az üreg bejáratánál, ami Hollyenak egy örökkévalóságnak tűnt. Odalépett nagymamája felé és kinyújtotta a kis kezét. Tenyerében pár vörösen izzó színes kő lapult.

- Nézd nagyi milyen csodásan szép kövek! Sosem volt még ilyen gyönyörűséges játékom, vihetek haza párat belőle? - kérdezte, s kis szeme úgy ragyogott a boldogságtól, mint a kezében lévő rubintok.

- Teremtő istenem… - Hollye ereiben megfagyott a vér. Leült egy sziklára, s hogy unokáját megkímélje a csalódás fájdalmától, lágyan kezdett szavaiba. - Nem kincsem, ezt nem vihetjük magunkkal haza, ezek olyan kövek, amikkel nem szabad játszani!

- De miért nem? – kérdezte Luisa keserű felháborodással.

- Elmondom, de ígérd meg, hogy ez a hely a kettőnk titka marad, soha senkinek nem beszélsz róla. A színes kövekről, és erről a helyről sem, ahol találtad, és bármi történjék, soha többet nem térsz ide vissza.

A kislány figyelmesen hallgatta, s leste nagymamája szavait. Hollye folytatta. - Gyermekem, ez olyan kavics, ami megbetegíti az embereket. Megrontja a lelküket, sokan elveszítik az elméjüket, némelyek arra vetemednek, hogy embertársaikat meggyilkolják a kő varázserejétől. Akinek ez a birtokába kerül, többet nem tud magán uralkodni, és hamarabb jut a szellemvilágba, mint ahogy az meg van írva az angyalok könyvében.

Luisa megilletődve nézett, kicsit megrémült. Ismeretlenek voltak neki ezek a dolgok, de gyermeki eszével nem igen tudta felfogni a komolyságát. Lehorgasztotta a fejét, és bánatosan elindult, hogy visszavigye a rubintot a barlangba. Még mielőtt eltűnt volna a félhomályban, hátraszegett fejjel így szólt. - Jól van nagymama, megígérem.

Alig ment be, már Hollye látta is, hogy kifelé tart az unokája, s lelke kissé megnyugodni érződött. Azonban az éles eszű leányka nem dobta el a köveket, hanem ruhája titkos zsebébe rejtett pár apróbb darabot belőle. A zsebecskét nagymamája azért toldotta a szoknyája belsejébe, hogy az eladott gyógyfüvekért kapott érméket abba rejtse el. Nem mintha bárkinek is eszébe jutna egy gyereket kirabolni, főleg, ha a környékbeliek tudják róla, hogy ennivalóra is alig futja. Azért fő az óvatosság! Nagymamája előrelátó, sokat tapasztalt asszony volt féltette unokáját, mert azért sosem tudhatja az ember, mikor téved erre egy rabló, vagy útonálló, a várostól ilyen távol eső vidékre. Luisa, hogy Hollye figyelmét elterelje a kövekről, éles észjárásával a szarvas nőstényre terelte a szót.

- Nézd nagyi, milyen hatalmas a pocakja szarvas anyónak! Ugye nemsokára megszületik a kis gidája?

- Bizony, - mosolyodott el nagyanyja, - ha isten is úgy akarja, nemsokára világra hozza kicsinyét. Már talán annyi időt sem kell várni a gida érkezéséig, míg a hold újra sarlóra nem fordul. Már ilyenkor a grófságból sem vadásznak a nőstényekre, mert tudják, hogy szaporodik az állatállomány. Amúgy is ezen az eldugott környéken még nem találkoztam egy árva lélekkel sem, ha jobban meg gondolom a grófságában élő emberek talán már arról is elfeledkeztek, hogy ez a hely létezik.

- Nahát! - ugrándozott Luisa vidáman, - akkor ez egy varázslatos hely, amiről csak mi tudunk.

- Remélem… nézett maga elé Hollye elmélázva. - De most már induljunk, mert mindjárt ránk borítja az éjjel sötét fátylát, és még azelőtt haza kell érnünk. Igaz a sötétség a legbecsesebb társunk a földön, de azért nem árt az óvatosság. Szegény gróf úr is, hogy eltűnt, - sóhajtott - csak ki ment lovagolni, és soha többé nem tért haza sem ő, sem a lova. Ha jól számolom, lassan egy éve lesz már. Szegény Lady Anne már belepusztul a fájdalomba.

- Miért mondja mindenki, hogy sehol sincs? - kérdezi meglepődve Luisa, - nem azt mondtad nagymama, hogy az angyalok földjén jár, ahol az édesanyám is?

Hollye szemébe könnyek szöktek, amikor szeretett lánya az eszébe jutott. Szerencsétlen a szülésbe halt bele, amikor a gyermeke a világra jött. Egy parázna Londoni uraság csavarta el a fejét, amikor a vásárba ment. Párszor még találkoztak, teherbe ejtette, de aztán nem akart hallani róla. Akkor döntött úgy, hogy eltitkolja Luisa születését. Ennek volt köszönhető, hogy a lányka bőre olyan fehér volt, mint a frissen hullott hó. Csak a koromfekete haja árulkodott némi cigány vonásról.

Lassan haladtak hazafelé. Nagy úr az öregség, ha az ember már lépni sem bír. Már alkonyodni kezdett, amikor megpillantották az öreg tölgyes között rejtőző, náddal fedett viskójukat. Téglából rakott kéménye úgy tornyosult az apró vályogból épített házikó tetején, mintha az eget akarná elérni. Pici ablakán, talán még egy ember sem fért volna be, ajtaját is csak a szükség miatt tákolták össze, hisz értéket nemigen vitt el onnan még senki, aki arra tévedt. Az ajtóval szemben állt az apró kemence, ahol Hollye a főzeteit kotyvasztotta. Mellette a falnál egy dikó. Hogy kényelmesebbé tegyék a fekhelyet, szalmával vásznat tömtek ki, azt tették a fából tákolt ágykeretre. Középen, százéves tölgyfa asztal állt, talán az egyetlen bútordarab, ami erősnek mondható volt. Alatta egy karosszék terpeszkedett, ami majd széthullott, az idő vasfogaitól. Szembe a falra, polcokat rögzítettek azon tárolták az edényeket, és azokat a főzeteket, amelyek ártalmatlanok voltak, ha valakinek kortyolni támadt kedve belőle, amikor épp senki nem tartózkodott otthon. A házikó két sarkába szeget ütöttek, a közzé feszített zsinegre akasztották, a szárítani való füvet.

Hazaérve Hollye fáradtan tette le öreg csontjait az ágyikóra.

- Figyelj rám gyermekem! – szólt, - nem sok időm van már hátra, hogy én is az angyalok földjére lépjek. Ezért mindent meg kell, hogy tanítsak neked, amit az elmém rejt. Azt a tudást, amit évszázadok óta adnak át egymásnak őseink, amit papírra vetni túl veszélyes. Mindig ebből a tudásból tengettük nyomorúságos kis életünket. Nem leszel tőle gazdag, de becsületes munka, s ha a fortélyát jól kitanulod, mindig lesz mit enned, ezzel a tudással segíthetsz magadon és másokon. Nem nehéz munka, s ezt a tudást nem veheti el tőled soha senki, csak az életed árán. Holnap reggel, ha felkelünk, első dolgod lesz elmenni Lady Anne-hez, elviszed neki ezt a főzetet, amit készítettem, hogy csillapítsa a fájdalmát.

- Hétalvó! Ki az ágyból kisasszony, hasadra süt a nap! - rázta föl Hollye a még mélyen szundikáló unokáját.

- Mmmm… - morgott maga elé Luisa álmosan - tán elaludtam? Olyan korán van még, hagy lustálkodjak egy picit. - dörzsölte meg alig pislákoló szemeit, s egy hirtelen mozdulattal a fal felé fordult. Nyakába húzta egy szál vászon takaróját, és már aludt volna is tovább, ha nagymamája nem korholja.

- Ejnye, te! Siess, öltözz. A grófné már várja az elixírt, amit az este készítettem, ami a fájdalmát csillapítja majd.

- Ó, igen, Lady Anne! Nem is értem, hogy ment ki a fejemből? - már ugrott is, hogy magára kapja türkiz kék ruháját, melyet piros fodrocskák tették díszesebbé dekoltázsán, ruhája buggyos ujján és szoknyája alján.

- Itt az ideje, hogy megkomolyodj! Nagyon szétszórt vagy ma gyermekem.

- Semmi bajom, csupán a tegnapi járkálásban fáradhattam el egy picit. Majd gyorsabban kapkodom a lábaimat, és egy szempillantás alatt a kastélyba érek.

- Itt van az üvegcse, és egy levél a Myladynek. Rejtsd el jól, idegen kézbe ne add! Bárki kéri, csak személyesen a grófnénak adhatod a kezébe!

- Tudom, tudom… ahogy mindig. - Már indult is a karjára akasztott picike kosárkájával a sáros úton. Igyekezett ki az erdőből a fő útra mely a kastélyhoz vezetett. Az árok partján sötétlila szeder kecsegtette illatával. Megállt, szedett néhányat apró markába, mert már mardosta gyomrát az éhség. A nagy sietségben nem volt ideje, hogy bekapjon valamit indulás előtt. A kastélyhoz érve inas álldogált a nagy tölgyfa ajtó bejáratánál.

- Jó napot Edgár uraság! - kiáltott oda mosolyogva.

A férfi középkorú, délceg ember volt, aki fekete mellénye alatt fehér inget viselt. Nadrágja úgy feszített rajta, mintha ráöntötték volna. Száját csalfán félrehúzva köszöntötte a lánykát illendőképpen.

- Önnek is hasonlót! - kacsintott kacéran. - Csodásan néz ma ki a kisasszony! - bókolt Luisának, mert nagyon kedvelte a tűzről pattant leánykát.

- Köszönöm a bókot! Húzta ki magát.

- Már megint hazudtál Edgár! Nem vagyok sem szép, sem hölgy! - zúgolódott, - de ami azt illeti, te is a helyére léphetnél a méltóságos Mortimer Grófnak! Olyan fess gádzsónak, mint te, nem az ajtóban a helye, annak a rusnya gonosz embernek meg nem a nagyúri székben, - súgta oda az inasnak, nehogy valaki más meghallja.

Edgár elnevette magát, s betessékelte a kislányt a hatalmas előcsarnokba. Mennyezete a tetőig ért, padlóját hatalmas fehér márványlapokkal rakták le. Két oldalt bordópiros szőnyeggel leterített lépcső vezetett fel az emeletre.

- Eredj csak, a méltóságos asszony már vár. Jobbra a lépcsőn, aztán az első emeleten tovább.

- Tudom a járást uram! De köszönet a szíves tájékoztatásért, - fojtotta bele a szót Luisa az inasba.

Lady Anne ajtajához érve bekopogtatott. - Méltóságos grófné, bejöhetek? Én vagyok az Luisa.

- Gyere gyermekem, gyere csak közelebb, mutasd mit küldött ma a jó Hollye?

A kislány pici kosarából oda nyújtotta az elixírt a grófnénak, aki az üvegcsét a baldachinos ágya mellett álló cseresznyefa éjjeliszekrényére tette. Eztán a lányka felhajtotta kis szoknyáját, s előhúzta a levelet, amit nagyanyja írt. Anne kezébe vette, és olvasni kezdte.

Nagyra becsült grófnémnak Lady Anne Astonnak!

Mylady, ebből a szérumból naponta háromszor öt cseppet vegyen be. Öntse teába úgy talán elviselhetőbb a fanyar íze. Remélem, ez a főzet jobban beválik, mint a múltkori, és tán jobban tud majd aludni is. Ha nem használ, üzenjen értem, készítek másikat. Egy másik ügyben alázatosan kérném a segítségét. Az öregség lassan pálcát tör a fejem felett. Drága Luisám magára marad a világban. A méltóságos grófné tán ismer olyan helyet, ahol a szegény nincstelen gyermeket befogadják, felnevelik, és embert faragnak belőle. Tudom, hogy sokat kérek, de örökre hálás lennék érte, ha a szemem fényét biztonságban tudhatnám, még mielőtt távozok a szellemvilágba.

Anne letette a levelet maga mellé párnájára, s elmélázva kezdte szemlélni a kislányt, aki addig csendben, és türelmesen várakozott, a kényelmes sötétzöld bársonnyal bevont fotelban. Tetszett neki a lányka, csodásan szép gyermek volt. Mindig arról álmodott, hogy fia után a sors kegyes lesz hozzá, és egy leánygyermekkel is meg áldja az ég. Miután szeretett hitvese, Ralf Alston Kenwood grófja eltűnt, lassan minden reménye szertefoszlott. Férje hiánya, és a kétségbeesés, épphogy csak fel nem emésztette testét és lelkét. A sok sírástól és átvirrasztott éjszakáktól teljesen kimerült, kék szemei körkörösen, vörösen rajzolódtak ki, beesett sápadt arcából. Dús szőke haját már nem fésülte kontyba, vállkendőként borult csontos vállára, melyet egy vastag, selyem hálóing fedett el. Nehézkesen ült fel ágyában, intett Luisának, hogy menjen közelebb.

- Mond gyermekem, - vette szemügyre közelebbről is a lánykát, - akinek ilyen csodás hajkoronája van, mint neked, miért nem fésüli meg soha? - Ujjai közé vett egy fekete tincset, majd folytatta - látom ápolt vagy, a hajad tiszta, de kócos. Egy hölgynek úgy tetszik, hogy adjon a külsejére.

- Lady Anne bocsásson meg a külsőmért, de nincs nekem semmim, amit a hajamba tegyek, és amúgy is megszoktam, hogy mindig így hordom.

- Állj fel! - utasította a grófné a gyermeket. - Menj oda a komódhoz. Ott a felső fiókban találsz egy ezüst dobozt, vedd ki és hozd ide. Siess! - Nem azért sürgette, mert nem volt rá elég ideje, hanem azért, mert már az ülés is nehezére esett.

Luisa felállt, oda ment a komódhoz kivette a ládikát és átnyújtotta Anne-nek. Az felnyitotta a tetejét és matatni kezdett benne. Luisa szeme vadul követte a nő kezét, amely a sok szép holmi közt keresgélt. Pár pillanat múlva előkerült egy fésű és egy kék szalag, melyre a család címere volt hímezve. Még kislánykorában ő kapta az édesanyjától. Megőrizte, hogy tovább adhassa saját gyermekének. Azonban tudta, hogy neki már nem lesz leánya, így gondolta kerüljön olyan személyhez, ki szívének kedves. Lezárta a doboz fedelét majd átnyújtotta a kislánynak.

- Ezt vidd vissza a helyére, te pedig ülj ide mellém az ágyra, - simította meg lágyan a hófehér takarót.

A lányka úgy tett, ahogy a lady utasította. Leült, Anne pedig megmutatta neki. – Nézd ez a fésű, ezzel minden reggel megigazítod a hajad ébredés után… így ni, – lágyan bontogatni kezdte a kócos hajat, amiben valóban nem járt még semmi Luisa ujjacskáin kívül. Az is csak akkor, ha a szél arcocskájába, fújta ő pedig kis kezével félresöpörte a rakoncátlan fürtöket. Olyan kellemes érzés töltötte el a kislányt, legszívesebben álomba merült volna, ahogy a fésű foga újra és újra bele nyúlt hajába és finoman cirógatta fejbőrét. – Most pedig ezzel a szalaggal szépen össze fogjuk, ahogy egy hölgyhöz illik. - Ügyes mozdulatokkal fogta össze az ében fekete hajat, s kötött bele csinos masnit formázva.

Luisa a tükörasztalhoz lépett, s a látványtól majd elolvadt, hisz így még sosem látta magát. Bár álmaiban képzelődött néha, a gazdagság nyújtotta szépséges dolgokról, és életről, de remélni sem merte, hogy egyszer ő is egy ilyen csodásan megmunkált tükörben fogja magát nézegetni. Visszalépett a grófnőhöz, gyönge kezeit meg ragadta, s térdre esve csókolgatni kezdte hálája jeléül. Olyan boldog volt, hogy azt szavakba sem lehetne önteni.

- Ó Mylady, köszönöm, köszönöm! Az isten fizesse meg a jóságos szívét.

Anne elhúzta a kezét, annyira meghatotta a kislány hálája és boldogsága. Szeme könnyel telt meg, nagyokat nyeldesett, és még mielőtt elsírta volna magát így szólt. – Állj fel gyermekem, ez semmiség ahhoz képest mit még eztán kapsz tőlem. Menj és keresd meg Chris úrfit, amíg a levélre válaszolok. Ha végeztem, üzenek értek.

- Igenis asszonyom, ahogy parancsolja. – Lihegve futott végig a folyosón le a lépcsőn, ahol szembe találkozott Blankával, a házvezetőnővel, aki épp az emeletre igyekezett sietősen.

- Nem látta véletlenül Chris úrfit? – kérdezte Luisa.

- Az imént sétált a kert felé. No-no, lassabban kislány, hányszor mondjam, hogy a kastélyban nem szaladgálunk, még a végén, kitöröd a nyakadat, - vetett keresztet Mrs. Blanca magán, nagy keresztény lévén.

- Bocsánat, máskor nem fordul elő! - suttogta, és mintha meg sem szólították volna, szaladt tovább a hátsóbejárat felé. Kaviccsal kikövezett út vezetett a kertben szanaszét. Középen, hatalmas kör alakú fehér márványszökőkút terpeszkedett, melyet vörös tearózsák szegélyeztek. Tovább haladva az út két szélén öreg platánfák tornyosultak, mely végül egy keleti kultúra szerint kialakított, hatalmas tóhoz vezetett. Néhány helyre padokat helyeztek, hogy az ide látogató, pihenni vágyó ember, a hűvösből csodálhassa a tó szépségét. Épp most nyílt a vízililiom rózsaszín, fehér, és sárga szín kavalkádban. Közte pompázatos színben tündöklő vad récék úszkáltak. Partján egy pár fehér hattyú illesztgette tollait. Békák kuruttyolásától volt hangos a táj, ami nem is csoda, hisz Christian szokásához híven ott játszadozott, s zavarta az ugrándozók nyugalmát. Már ha játéknak lehet nevezni, gyerekes csínytevéseit, amivel a szabad idejét töltötte. Most épp békákat fogdosott össze egy fazékba, melyet a konyhából csent el. Azt tervezte, hogy az állatkákat Mrs. Blanca ágyába rakja, a takaró alá.

- És mi lesz, ha belehal a nagy ijedtségbe? – kérdezte Luisa. – Ez nem jó ötlet, akkor a sötét börtönbe dobnak minket, és a patkányok meg fognak enni.

- Honnan veszel ilyen sületlenséget? – csattant fel Christian, - az csak mese!

- Nem igaz! Mert azt beszélik, a rossz gyerekeket patkányokkal zabáltassák fel! - rikoltozott a kislány.

- Ha-ha-ha, ilyen bugyuta dolgot még soha életemben nem halottam. – A fiú olyan nevetésbe tört ki, hogy a gyomra görcsbe rándult, szeméből patakzott a könny, kezével pedig a lábszárát csapdosva végül térdre esett a nevetéstől.

Mikor végre lecsendesedett mellényét maga mellé tette a földre. – Nos, jól van, gyere, ülj le, találjuk ki, hogy mivel töltsük el a délutánt.

Ahogy ültek egymással szemben, az ifjúnak csak akkor tűnt fel a lány. Az arca kissé más vonásokat tükrözött, melyek eddig nem voltak láthatók a hajzuhatagtól.

- Tudod, ha nem lennél olyan kis pelenkás, elég szép kis hölgy is lehetnél, – mondta vigyorogva a szavakat gúnyosan, pedig a szíve mélyén komolyan gondolta, amit mondott.

- Nyavalyás! Mert egy kicsit idősebb vagy, attól még te is gyerek vagy. Ráadásul a randa vörös szeplőidtől, nem látszik az a kibírhatatlan ábrázatod. Amúgy is, ki hallott már olyat, hogy egy Úrfinak göndör haja legyen? És a lábad folyton lócitromtól bűzölögjön? - válaszolt Luisa sértődötten.

- Azért irigykedsz, mert neked nincs lovad? - vágott vissza az úrfi védekezés képen.

- Nekem nem is kell ló! A szegények gyalog járnak. Többet nem játszok veled, mindig gúnyolódsz, bezzeg, ha idejön Alina Stafford Elissel, és Alfonzóval, velük másképp bánsz! - a szócsatát pár perc csend követte.

- Nem vagyok veled undok, - húzogatta száját a fiú. – De még kicsi vagy és nem tudod barátok közt, hogy mennek a dolgok. Bocsáss meg Luisa, nem akartalak megbántani, – nézett a lányra tengerkék szemével, miközben aranyló haján meg megcsillant a nap sugara.

- Nem haragszom. Nem szégyellem a származásom. Nézd! Mit kaptam a mamádtól! – Fordult meg hirtelen, s büszkén mutatta a kék szalagját, amely össze fogta dús hajkoronáját. - Gyönyörű nem?

- De igen az. Miért kaptad? Születésnapod van?

- Nem tudom, nem hiszem, csak úgy kaptam… - vonta meg vállát a lányka.

- Este megint idelátogat Gordon Mortimer – dünnyögött Chris.

- A mamád testvére? Érdeklődött Luisa.

- Igen, utálom azt az embert. Anyám előtt úgy tesz, mintha kedvelne, amikor pedig nem látja senki állandóan lókötő cingárnak nevez, és arról álmodozik, hogy korbáccsal nevelne meg, ha ő lenne az apám. Na, még csak az kéne…

Edgár! Legyen szíves szóljon Luisának, a grófné parancsára Charlie előállt a kocsival és elviszi. Attól fél sötétedés előtt már nem érne haza, sajnos kissé elhúzódott a megbeszélés Mr. Godholddal.

- A Mylady idehívta az ügyvédjét? Hmm, vajon miért?

- Nem tudom Edgár, de nem is a mi dolgunk, – felelte Blanca, – bár nem csodálkozom rajta, sokat gyengélkedik mostanában, és sok a dögevő körülötte… már ha érted mire gondolok.

- Sokszor áldom az eget, hogy én csak egy egyszerű inas vagyok, nincs vagyonom, de nem panaszkodhatok, van munkám, és jól megélek belőle. - gondolkodott el Edgár, s bezárta maga mögött az ajtót.

- Bújócskázzunk! Benne vagy? - kérdezte Christian Luisát.

- Felőlem, ki legyen a hunyó?

- Most én akarok elbújni, – azzal egy marék borsót nyomott a lányka kezébe. - Ezt mire átrakod egyik üvegből a másikba, elbújok. De ne csalj! Csak egyesével rakosgasd! – oktatta a fiú, mivel Luisa nem tudott számolni.

Christian leszaladt a pincébe, ahonnan titkos folyosó vezetett fel az anyja szobájába. A cseresznyefa szekrény hátulján titkos ajtó bújt meg, melyről csak a szűk család tagjai tudtak. Nagy eszessége miatt büszkén húzta ki magát, itt bizony sosem talál rá a lány.

A szekrényben ülve hallotta, hogy hintó gördül ki az udvarból, majd kis idő elteltével egy másik, ami jobban zörgött, mint az előző. Nem is sejtette, hogy míg ő a kertben játszadozott, édesanyja ügyvédet hivatott, s papírra vetette végakaratát, ha vele történne valami, fia vagyona és címe biztonságban legyen.

A fiúcska biztosan eltöltött már egy órát a szekrényben mikor a türelmetlenség úrrá lett rajta. Luisa már biztosan nem keresi, – gondolta - előjön, és zálogot kér cserébe a vereségért. Alig mozdult meg, amikor újra hintó hangját vélte hallani amint begurul a kastély elé. Visszaült és várakozott. Nem kellet sokat várni, Gordon Mortimer hangját a ház minden szegletében meg lehetett hallani, amint kilépett a kocsijából.

Félre az útból kutya! – rontott be. Nem kopogott, és nem várt rá, hogy valaki ajtót nyisson neki. Vállával nagyot lökött Edgáron, aki nekicsapódott az ajtófélfának, pedig ő sem tartozott az apró emberek közé. A mogorva arcú ember, igencsak termetes volt, méretét a mértéktelen zabálástól nagyra nőtt hasa is növelte.

- Ne fáradj, tudom a járást. – dörmögte, - s elindult a lépcsőn felfelé, kettesével szedve a fokokat. Húga szobájához érve, felvette álnok álarcát, s hízelkedve lépett be a hatalmas hálóhelyiségbe.

- Drága egyetlen testvérem, mondd, hogy nem igaz a hír miszerint több napja nyomod már-e korhadt ágyat? – hajlott rá Anne-re, csókot erőltetve hazug szájával.

Azzal nem törődve, hogy sáros csizmájával taposta végig a bordó színű, arany virágokkal beszőtt szőnyeget. Léha testével úgy vágódott a fotelbe, csoda, hogy a lábai ki nem törtek a nagy teher alatt.

- Amint látod kedves fivérem, úrrá lett rajtam a gyengeség, már lassan két hete az ágyat nyomom, s attól félek nem lesz erőm újra felkelni ebből az átkozott fekhelyből.

- Ne mondj ilyet kedves egy húgom, csupán valami átmeneti kórság lehet az, amiben szenvedsz, hazafelé menet beszólok a doktornak, hogy nézze meg, miféle bajtól lettél íj gyönge.

- Áhhh ne törd magad felesleges időpocsékolással, – intett Anne a kezével. – Hollye anyó cseppjeitől talán jobban leszek.

- Tán az a kuruzsló hozott neked valamit? Láttam is a kocsist, ahogy szembe jött velem, a kis korcs ült vele a bakon. Az nem jutott még eszedbe, hogy az a vén boszorka mérgez, s attól fogy az erőd napról napra?

- Ezt te sem gondolod komolyan Gordon, – mosolyodott el Anne, – hisz tudod, hogy ő a család kuruzslója, még eddig sosem volt panasz a gyógyszereire.

- Ha ragaszkodsz hozzá, én csak a te egészségedet féltem drága testvérem, te vagy egyetlen rokonom e földön, akiért aggódhatnék. - bájolgott sajnálkozó tekintettel. – Jut eszembe, merre csavarog a kis unokaöcsém? Anne kérlek légy egy kicsit szigorúbb azzal a gyerekkel, még a végén nevelés hiányában, a sikátorban köt ki valahol késsel a hátában. Én segíthetek neked embert faragni belőle, csak egy szavadba kerül.

- Nem rossz gyerek ő, csak egészséges és eleven, mint a többi korabeli fiúcska. De ha már erről esik szó, engedtessék meg nekem, hogy szót ejtsek a te életedről melyet kicsapongóan szajhák között töltöd, kártyázol és iszol. Rövid időn belül elherdálod a vagyonodat, ahelyett, hogy asszonyt vinnél a házadba, és gyerekeket nemzenél. A parasztok által termelt búza, és kukorica nem sokáig fedezik a kiadásaidat. És aztán? Mi lesz?

- Édes egy húgom ne ilyen dolgokon emészd magad, ez hadd legyen az én gondom, te csak pihenj, és gyógyulj. Ha már így szóba került, én még emlékszem rá, amikor megvette neked Ralf ezt a birtokot. Üres volt, és sivár, s lám, micsoda kastélyt építtetett. - Mielőtt folytatta volna mondandóját, felállt, a komódhoz ment, s egy pohárba bort töltött magának, hogy enyhítse zavarát, amelyet kezdett arcán eluralkodni.

- Te is tudod, hogy Ralf vagyonos ember volt, nem jelentett neki gondot e kastély megépítése.

- Igen-igen, - húzogatta szemöldökét Gordon, – azért azzal mindenki tisztában van, hogy egy ekkora ház egy vagyonos embernek is meghúzza az erszényét, legyen az bármily gazdag is… hacsak, nem volt valahonnan valami jövedelmező bevétele. - próbálta finoman forgatni a szavakat, ami neki igencsak nehezére esett. – Emlékszem, amikor még fiatal korunkban jó barátok voltunk, mielőtt téged elvett volna feleségül, együtt jártuk a Londoni kocsmákat, jókat ittunk, ej azok az éjszakák, azok a szajhák… A lényeg, ha Ralf többet ivott a kelleténél, mindig rubintokról kezdett el dicsekedni, amik az ő birtokában vannak elrejtve. Előfordult, hogy a nagy kincs reményében hazafelé menet sokszor útonállók akartak kirabolni bennünket. Hisz csak a bolond nem hallotta a szavait egy nyüzsgő kocsmában. Olyankor mindig jót nevettünk a barátokkal rajta, s biztattuk, – Hé! Mr. kifogyhatatlan, pakolja ki a zsebeit, de persze egy pár érmén kívül más nem volt nála. Mind bolondnak, és álmodozónak néztük. Én viszont, lassan rájöttem, hogy nem lehet hazugság az, amit részegen összehord, amikor megvette ezt a birtokot, és felépítette a környék legnagyobb kastélyát. - Mortimer idegesen forgolódott magán körül a szobában, és járkált el vissza, remélve, hogy húgából kihúz valamit a titkolt vagyonról.

Anne csodálkozva leste bátyja szavait, fogalma sem volt róla mit hord össze a zavarodott testvére.

- Nézd Anne, egy vallomással tartozom. - Taktikát váltva, elő állt beszédével, s leült testvére mellé az ágy szélére. – Valahonnan pénzt kell szereznem, mert ha nem fizetek, azok az emberek a fejemet veszik. Igazad volt kissé elszaladt velem a szekér, nem figyeltem kellően és túl sok adósságot halmoztam fel a kártyapartnereimnél. - Hogy élethűbb legyen előadása még pár csepp könnyet is erőltetett arcára aztán megragadta Anne kezét, és rimánkodóan folytatta. – Drága húgom, neked tudnod kell, hogy hol tartotta Ralf azokat a rubintokat, csak egyet adj, egy pici kövecskét, amivel törleszthetem az adósságomat, – zokogott fejét az ágyra hajtva.

- Sajnálom Gordon, - szólt Anne halkan, fogalmam sincs, miről beszélsz… nekem Ralf sohasem beszélt semmiféle rubinról, én nem tudok neked segíteni.

- Anne drága, csak egyet, csak egyet adj, vagy esetleg kettőt, - kérlelte tovább kétségbe esetten. - Esküszöm, soha többé nem kérek semmit tőled, csak most egy picike rögöcskét, egy darabkát.

- Gordon nézz rám! – szólt Anne, - nincs, és nem is volt soha semmilyen kincs, értsd meg kérlek, és nyugodj meg.

Mortimer felállt lehajtott fejjel elindult az ajtó felé, majd hirtelen fordulattól vezérelve az ágyhoz ugrott megragadta húga vállát és rázni kezdte teljes erejével, mert teljesen elvesztette önuralmát.

- Nincs? – üvöltött, ahogy a torkán kifért, – hát miből van ez a kastély? A drága bútorok? Miből vette neked a sógorom azt a rengeteg ékszert, melynek az értékét megbecsülni sem tudom?

Anne kétségbe esetten kapkodta a levegőt szavai alig hallhatóak voltak.

- Gordon állj le! Megőrültél, mit művelsz?

De testvére agyát már elborította a zavarodottság nem is figyelt Anne szavaira.

- Te megkaptál mindent, férjet, házat, utódot, és mire mentél vele te szerencsétlen. Akkor teszek egy utolsó ajánlatot húgom, a rubintot az életedért!

Anne belehanyatlott a párnájába, és csendben suttogta – sajnálom, nem tudok rajtad segíteni.

- Engem te ne sajnálj nyomorult! - őrjöngött Mortimer, - ha te nem segítesz, majd meg oldom én magam a gondomat. Mivel nincs férjed így én birtoklom a vagyonodat, ha te már meghaltál.

- Megragadta az ágyon lévő üres párnát és Anne arcába nyomta. Teljes erejével rátámaszkodott, míg csak a gyenge kezek el nem ernyedtek a levegő hiányától. Miután testvérét megölte, a párnát úgy helyezte vissza a helyére, mintha senki nem vette volna el a helyéről. A családi pecsétgyűrűt lehúzta a nő kezéről, zsebébe rejtette, de a látványtól, amit tett megtorpanva, őrülten rohant ki a házból, de azt még meghagyta az inasnak, hogy a Myladyt ne zavarják, mert pihenni szeretne.

Christian, aki eddig a kulcslyukon figyelte félszemmel az eseményeket, zihálva, könnyes szemmel rohant édesanyjához, aki magatehetetlenül feküdt, mozdulatlanul az ágyában.

- Anyám, édesanyám… - kiabálta - mondj valamit, csak egy szót, nem leszek többet rossz, megígérem, - zokogta. De Anne már nem mozdult, és nem tudott semmit sem mondani. Halott volt.

A fiú kirohant a szobából és kiabálni kezdett, - Mrs. Blanca! Mr. Edgár! Valaki! Hol vannak a szolgálók? Jöjjön már valaki, a mamám nem mozog.

Edgár ért oda először, lépett be sietve a szobába látván a grófnét megkérdezte. – Mi történt? Mi a baj úrfi, miért ordít olyan eszeveszettül?

- Az édesanyám nem mozog, az-az ember megölte.

- Mit beszélsz fiam? - kérdezte Edgár. – Tudod te, hogy mit beszélsz? Ez nagyon súlyos vád.

- De én láttam! Láttam, hogy a párnát az arcára tette és olyan volt, úgy ordibált a mamával, mint egy őrült. Ott voltam a szekrényben és láttam, - zokogta.

Blanca odalépett az ágy mellé, megtapintotta a grófnét, és tenyerével lesimította a szemhéját. Könnyes szemmel csak ennyit mondott. – Ma már nem tehetünk egyebet, elküldetek a doktorért.

Magához ölelte Christiant, és kivezette a szobából - gyere édesem, ne zavarjuk a mamád nyugalmát. - Szobájába kísérte, és egy pohár tejet adott a fiúcskának. – Idd meg lelkem, ez majd segít. – Megvárta, míg lefekszik a kis úrfi, gondosan betakargatta, s leült mellé az ágyra. Arcocskáját megsimogatta puha kezével, hogy a gyerek lelke hamarabb megnyugodhasson. Alig fordult az óra mutatója körül, Christian mély álomba merült, ami nem is csoda. Blanca még mielőtt valaki észrevette volna, Anne éjjeli szekrényéről az elixíres üvegcsét a köténye zsebébe rejtette, abból tett a tejbe pár cseppet a gyermek nyugalma érdekében. Hosszúnak ígérkezett az éjszaka. Ahogy elhagyta az úrfi szobáját, Dr. Utteridge lépett be a szalonba Edgár kíséretében. A házvezetőnő az emelet felé irányította, ahol a grófné feküdt.

- Lássuk csak, - szólt, - majd Anne-hez lépett, és vizsgálgatni kezdte. - Elmondaná valaki mi történt Mrs. Alstonnal?

- Csupán annyit mondhatok Doktor, hogy amikor Mr. Mortimer elhagyta a házat még élt. Meg is hagyta, hogy a grófnő kérésére ne zavarjuk, mert pihenni óhajt. - mesélte Edgár. – Aztán a fiatalúr kiabálására lettünk figyelmesek, aki sírva rohant ki a Mylady szobájából, egyre azt hajtogatva, hogy az édesanyját megölte a bátya, jobban mondva megfojtotta. Eztán közelebbről is megnéztük az úrnőt, de már akkor nem lélegzett.

- Érdekes eset… - mormogta magában Dr. Utteridge. – Tudtam, hogy a grófnő betegeskedett, de nem gondoltam volna, hogy ennyire súlyos lenne az állapota. Viszont akár hogyan is keresem az okot, erőszakra utaló jeleket nem találok. Ha fojtogatás ténye állna fent, a nyakán kékes véraláfutásoknak kellene lenni, és a kezén sérüléseknek, ha küzdött volna az életéért. De itt nem látni semmit, jöjjön, jöjjön csak közelebb Edgár, nézze meg maga is.

- Valóban, semmi sem látszik, amivel bizonyítani lehetne a rágalmazást. – helyeselte az inas a Doktor állítását.

- Gondolatom szerint Mr. Mortimer betakargatta húgát, és a kis úrfi azt láthatta meg, más magyarázatot sajnálatos módon nem találok a történtekre. Azt hiszem Kenwood grófnéját kimerültségében, álmában érte a halál. Engedélyezem, hogy a Ladyt végső nyugalomra helyezzék. – felvette a táskáját, elhagyta a szobát, és ment tovább dolgára.

A temetés után egy héttel került sor, az ügyvédi ceremóniára. Nem volt még itt az ideje. Ilyen hamar, az illendőség nem így kívánta, de Mr. Mortimer sürgette a dolgot a nagy vagyon öröklése érdekében. Pénzbehajtói egymás után kopogtak ajtaján, sürgős volt már, hogy pénz álljon a házhoz. Ebéd után két órára hívattak össze mindenkit a szalonba, akinek valamilyen köze volt a megboldogulthoz. A nagyravágyó gyilkos, a kandalló mellett terpeszkedő bordó bársonnyal bevont fotelben foglalt helyet, hogy ezzel is éreztesse, eztán az övé az első hely a kastélyban. Még alig múlt el dél, amikor megérkezett. A szobalánnyal bort és konyakot hozatott magának. Azt kortyolgatta felváltva türelmetlenül. Ahogy telt az idő lassan mindenki megjelent a felolvasáson. Christian, a rangosabb idősebb urak és ismerősök a kanapén foglaltak helyet, mely szintén olyan anyaggal volt bevonva, mint a fotel. A cselédek szépen felsorakozva, állva várták mi lesz eztán a sorsuk. Luisa az ajtó hátánál húzódott meg. Begördült a hintó. Mindenkin izgatottság lett úrrá, amikor belépett a szalonba Mr. Joseph Godhold legnagybecsűbb ügyvédje a megyének. Hóna alatt bőraktába kötve papírokat hozott, amit a faragott lábú tölgyfa asztalra tett le, s komótosan leült a székébe.

- Még mielőtt felnyitom megboldogult Kenwood grófnéjának végakaratát, akad e valaki a jelen lévők közt, aki tud olyan dologról, amivel ez a gyűlés elhalasztásra kerülhet?

Kínos csend ült a teremre, csupán a kapzsi Mortimer hallatta hangját. - Ugyan kérem, nem húzzuk tovább a drága ügyvédúr idejét. Essünk túl minél hamarabb a dolgon, így lesz a legjobb mindenkinek - húzta ki magát, s idegességében köhécselni kezdett, mert már nem bírta vissza tartani kíváncsiságát.

- Nos, akkor, ha nincs semmi ellenvetés, elkezdem. – szólt az ügyvéd s olvasni kezdte Anne szavait, melyet vele íratott meg utolsó óráiban.

Drága Fiam Christian, szeretett Bátyám Gordon, barátaim, ismerőseim és hűséges alattvalóim. Ezt a levelet elmém teljes tudatával önszántamból írom, senki nem kényszeríttet bármiféle döntésem meghozatalában. Ha távozom e világból, azt akarom, mindenki méltó képen emlékezzen rám, ahogy én is tisztelettel adózom minden embernek, aki boldoggá, és szebbé tette életem perceit. Halálom után nem kívánom, hogy a cselédek a kastélyban tovább szolgáljanak, aki talál jobb helyet magának, ahol jobban megfizetik, nyugodtan menjen a jobb megélhetőség irányába. Azoknak a szolgálóknak, akik elhagyják a házat, fejenként tíz fontot fizessen ki Mr. Godhold abból a pénzből, amit erre a célra félretettem. A kastélyban tovább szolgálók, továbbra is megkapják havi bérüket ugyanúgy, mint ahogyan eddig. Minden cselédet megillet a cselédszállás. Ezen a tényen senki nem változtathat, a kastélyban dolgozó embereknek lakást is biztosítani kell. Barátnőmre, Mrs. Alina Asffordra hagyom smaragd kő berakású fonott aranyból készített nyakékemet a hozzá tartozó fülbevalóval és karkötővel. Alina, viseld büszkén az ékszert! Tudom, hogy mindig is az volt szívednek legkedvesebb az ékszereim közül. Ezzel köszönöm meg baráti szeretetedet, jóságodat, és a veled eltöltött kellemes napokat. Luisa, aki szívemnek oly kedves, kívánságom szerint otthona eztán a kastély legyen. Mrs. Blanca Seavers, megfelelően gondoskodjon a gyermek taníttatásáról. Szeretett testvéremre Gordon Mortimerre hagyom Éjfélt, gyönyörű kancámat. A gyémánt nyakékemet, 500000 fontot, és kinevezem egyetlen fiam Christian gyámjának, amíg az el nem éri a felnőtt kort. Továbbá kapjon havi 100000 fontot, amiből gyermekemről gondoskodik. Minden, ami ezen a birtokon található drága fiamat, Christian Alstont Kenwood majdani urát illeti. Nagykorúságáig vagyonához senki nem nyúlhat. Drága fiam, apád nyomdokába lépve, reményeim szerint méltó ura leszel Kenwoodnak. Bárkinek bármilyen ügye akad munkájával kapcsolatban, hűséges intézőmhöz Billy Trumblehez forduljon, aki továbbra is élvezheti a házat, amelyben él, míg ezen a birtokon dolgozik. Akiben további kérdés fogalmazódna meg, forduljon Mr. Joseph Godholdhoz, ő a hivatalos megbízott javaim felett, míg fiam át nem veszi tőle a birtokkal kapcsolatos ügyeket.

Kelt: Anglia, 1896.06.04.

Az ügyvéd bezárta a bőrfedeles mappát, amelybe a levelet helyezte. Christian sírva szaladt ki a helyiségből fel a szobájába, arcát a párnába temetve zokogott. Az nem lehet, hogy elvesztette a szüleit, és ez a gazember fog uralkodni rajta, és oly messze van még, hogy elérje a felnőtt kort.

Lent a szalonban folytatódtak az események. Mortimer olyan arcot vágott a meglepetéstől, mint akit épp akasztani visznek.

- Drága ügyvédúr, sompolygott oda az asztalhoz, nem nézné meg még egyszer azt a részt, amelyben rólam ír a megboldogult grófné? Azt hiszem itt valami félre értés lesz, hisz rám nem hagyhatott egy lovat, egy nyakéket, és némi zsebpénzt… - a csodálkozástól és a meglepetéstől majd kiestek a szemei, ahogy az asztalra támaszkodva bámult az ügyvédre. - De hát ez nevetséges kérem, - kezdett elborulni az agya, - én vagyok az egyetlen testvére, biztosan nem jól olvasta fel azt a levelet, és kihagyott belőle pár sort. – Nyújtotta kezét a bőrkötéses akta felé.

- Nincs, itt semmiféle félreértés kérem, - válaszolt határozott hangon Mr. Godhold. – Ha jól tudom önnek is van saját birtoka, háza, és javai. Mi oka lett volna a grófnénak, hogy fiától elvegye, ami megilleti, és önnek adja. Még így is többet kapott, mint amennyit általában ilyenkor örökölni szoktak. Talán meg kellene köszönnie, hogy gondolt magára, és még havi apanázst is felajánlott!

- Nem, nem, az nem lehet… apanázst? – kezdett el hangosan káromkodni, - egy rakás istenverése, amit rám hagyott. Egy nyamvadt gebét? És egy értéktelen ékszert? No és azt a pár fontot? Mi? Magának az érték? Ennyit ér egy testvér? – ordítozta.

A szalonban tartózkodó cselédek azt sem tudták ilyedtükbe merre szaladjanak ki.

- Ez szép, mondhatom, kisemmiztek, becsaptak, és megaláztak. Kell a rossebnek az a koszos gebe, tegye, ahova akarja. – zengett a ház a hangjától, – de megkeserüli ezt még maga… maga talpnyaló kutya! – fenyegetőzött, majd hirtelen kifordult és elindult a kijárat felé feldúltan, pofára esve. Amikor kiért az előcsarnokban onnan kiabálta vissza. – Akkor holnaptól gyakorlom az apa szerepét.

Blanca reggel mire pirkad, a kölyök holmija össze legyen pakolva. Elküldjük a kis cingárt, hagy tanuljon tisztességet. Kiviharzott az épületből, de még mielőtt beült volna a hintóba megfordult, hogy még egyszer szemügyre vegye a kastélyt. Christian az emeleti ablakból figyelte parittyáját szorongatva.

- Nézz csak te kis lókötő, jól nézz széjjel, mert ma töltöd itt az utolsó éjszakádat, - vigyorogta a fiú arcába.

Chris nem is gondolkodott, felemelte a parittyáját, s a kővel, ami benne lapult megcélozta Mortimer fejét. Az ütés a homlokán találta el a férfit, annyira, hogy a bőr is felrepedt a kő szakította ütéstől. Ordítva kapott fejéhez melyből arcára csorgott a vér. Tenyerébe nézve meglátta a szétkenődött vért.

- Hogy az isten verjen meg te kis pondró! Rám mered emelni a kezed? Látszik, hogy nem nevelt senki, átkozott fattya. De eljött már az én időm, holnaptól lövöldözz oda, ahova küldelek. Biztosíthatlak, hogy szíjat hasítanak a hátadból!

Egy lépéssel beugrott a hintóba, s már nyargalt is kifelé a kapun.

- Ezt érdemled gyilkos. – hümmögött Christian magában. Léptekre lett figyelmes, hátat fordítva az ablaknak Luisát pillantotta meg.

- Mond Chris, tényleg el kell menned?

- Nagyon úgy tűnik. Láttam, én láttam Luisa – zokogta zaklatottan, - ugye te hiszel nekem?

- Igen, én hiszek. – a lányka megfogta a fiú kezét. – Hajnalban én nem leszek itt, amikor elhagyod a kastélyt, hát elbúcsúzhatok most tőled? – könnyes szemmel néztek egymásra, amikor Luisa váratlanul Cris arcához nyomta lángvörös kis száját. Az isten áldjon meg barátom.

A fiú megölelte a lányt. – Ne felejts el Luisa, eljön még az a nap, amikor visszatérek erre a birtokra, és megfizetek mindenért.

- Várni foglak!

Szétváltak és a kislány elindult a lépcsőn le, a bejárathoz. A házból kiérve még visszanézett. Kenwood leendő ura az ablakból figyelte.

- Isten veled barátném! – intett, – s szomorúan nézett a lány után, ahogy az apró lábait szedve kifordul a főbejárati vaskapun.

15 év múlva

Blanca… Blanca! – sietős léptekkel igyekezett Edgár a szalonba, ahol a házvezetőnő a virágokat igazgatta egy vázában az asztal közepén. Kezében levél, mellyel vadul hadonászott.

- Nézd csak, hírt kaptunk gróf Alstontól, – nyújtotta Blanca felé a lepecsételt iratot.

- Nahát, - nézett boldogan a papírra, – most vajon milyen hírrel szolgál nekünk az én drága Christianom. - Szinte kapkodva törte fel a pecsétet, s nyitotta szét a papírost. – Végre! – kiáltotta diadalittasan, mellére szorítva a levelet, megpördült magán körül, s egy szempillantással Edgár nyakába ugrott.

- Mond már mi áll a levélben? – türelmetlenkedett a férfi.

- Hazajön, végre haza jön az úrfi. Istenem, köszönöm, hogy ezt a napot is megérhettem, - vetett keresztet magán.

- Mikor? Blanca az ég áldjon meg, mond már, hogy mikor érkezik az úr?

- Ha isten segít, már vasárnap délelőtt megérkezik. Mosolygott Blanca egyfolytában a boldogságtól.

- Ezt meg kell ünnepelnünk. - mondta Edgár, s most ő kapta fel az ölébe örömében a molett kis nőt, akivel az évek során elég szorosan összemelegedtek.

- No, no, tolta el magától Blanca, ne olyan hevesen uram, még a végén meglátja valaki, hogy mit művel kend itt a szalonban, – kacsintott csábosan a férfira. – Mindent elő kell készítenünk addig, óh – sietett kifelé a konyha felé véve az irányt. - Még szólnom kell Betsynek, hogy valami isteni menüt készítsen az úr érkezésére. A szobalányok kezdjenek el takarítani! Edgár szólna a kertésznek, hogy az előkert tökéletes legyen addigra, a virágok közt egy árva fűszál se legyen, és a lovásznak, hogy rendesen csutakolja le az állatokat, a kocsis pucolja ki, és olajozza meg a hintókat már ezer éve nem voltak használva. – Blanca alig győzte szusszal a felsorolandó dolgokat.

- Drágám ne aggódjon már! Maga csak a ház dolgaival foglalkozzon, én elrendezem a többit. Délutánra ide hívatom Mr.Trumleet az intézőt, minden elszámolást készítsen össze, az elmúlt évekről és helyezze a dolgozószoba asztalára. Lótás futás kezdődött a kastélyban. Nem igen lehetett látni csellengő, vagy unatkozó embert. Mindenki serénykedett, ki mihez értett, azt próbálta szebbé, jobbá tenni.

Luisa még az ágyában lustálkodott. Nagymamája halála után Mrs. Blanca a kastélyba hozatta, s az egyik cselédszobában helyezte el, ami csak az ő birodalma volt. Lakhelyét, a sok év alatt otthonosan rendezte be. Edgár saját fizetéséből még egy fésülködő asztalt is vett, a már kész hölgynek, ami az ablak mellett a sarokban kapott helyett. Az asztalossal polcokat készíttetett neki, mely egy egész falat betöltött. A lány minden díszes, szépnek tűnő kacatot megőrzött, amit meglátott, kapott, vagy megszerzett magának. Ágyával szemben lévő oldalon a fésülködő asztal mellett kétajtós szekrénye állt, melyben kevéske holmiját tartotta. A szoba közepén álló kis kerek asztalkán mindig friss virágok illatoztak egy vázában, melyre a reggeli nap sugara vidáman sütött.

- De mi lehet ez a nagy zaj ma reggel? – gondolkodott el magában, – csak nem Pajkos szökött már megint ki az istállóból, szokásához híven? Haha, - kacagott jó ízűen maga előtt látva a képet, ahogy az istállófiú szaladgál káromkodva a fiatal csődör után. No, csak hadd futkározzon, - nevette, – neki is kell a mozgás, még a végén megmacskásodik az a lusta lába.

Még körülbelül egy órát nyújtózkodhatott a rózsaszín párnáján, amikor úgy gondolta, ideje lenne kitápászkodni végre, hisz még mindig zajos volt a kastély, s már furdalta oldalát mi is lehet az ok, ami miatt ilyen felhajtást csapnak a cselédek. Ennyi ideig Pajkos sem szokott kergetőzni. A szekrényből kivett egy sötétlila ruhát, magára húzta, leült a tükör elé, haját megfésülte, és kék szalagját belekötötte. Mielőtt elhagyta szobáját, meg igazította szoknyája rakoncátlan ráncait. Álmosan lassú lépésekkel haladt a konyha felé, melynek kijárata a hátsó udvarra, a gazdasághoz vezetett.

- Jó reggelt Betsy! - az ablakhoz lépett, de semmi különöset nem látott. - Mi ez nagy rohangálás ma reggel? – kérdezte a szakácsnőt.

- Reggel? – nevetett Betsy, hol van az már Luisa? A nap lassan a kéményt veri, már a reggeli száraz morzsáját is a tyúkok eszik a pajtában. Nem is halottad a jó hírt? Kenwood Grófja vasárnap haza jön.

- Várj csak! Arra célzol, hogy Christian végre haza jön? - kérdezte a lány nagy megdöbbenéssel.

- Bizony, bizony, vasárnap dél körül érkezik, Mrs. Blanca parancsára a ház minden zugát ki kell takarítani.

- Ááá, - ásított a lány egy nagyot, - ezért az a nagy felhajtás? - kuncogta - Annak az embernek ugyan az is édes mindegy, ha méter magasan van a por, és ruhakupactól lépni sem tud. Csak a hasa legyen megtöltve jó csemegékkel.

Talán az érkezésére fogok néhány békát. - nevetett gúnyosan Luisa - A békacomb talán ízleni fog neki, úgy is mindig az volt a kedvenc elfoglaltsága, hogy kínozza szegényeket.

- Ej, gyermekem, – rázta meg fejét Betsy, – úgy látom elfelejtetted, hogy azóta a gyerekből már komoly felnőtt férfi lett, ahogy belőled is csinos kis hölgyemény.

- Azt megnézném, – hitetlenkedett a lány, – az olyanok sosem változnak, s lássuk be a letagadhatatlan tényt, Chris, túlságosan is javíthatatlan gyerek volt.

- Ez már igaz, – helyeselt Betsy, – tény, hogy elég eleven fiúcska volt az úrfi, de tudod lányom, az idő mindenkit megváltoztat.

A kemencéhez lépett, a meggyúrt tésztát, amiből cipóformákat formált, a nagy sütőlapáttal berakta a tűzhelybe. – Így ni. Most pedig készítsünk egy kis desszertet.

- Sült alma legyen! - simogatta meg hasát Luisa, miközben nagyokat nyeldesett.

- Sült alma? Már megint? Hisz minden nap azt sütök neked.

- Nem tehetek róla, imádom… - nyalta körbe száját Luisa a nyelve hegyével. - Mire kész lesz, visszajövök, most megyek, megnézem Pajkost, adott e neki Charlie elég abrakot.

Azzal elindult az istálló felé. Oda érve lova már messziről nyerített, ahogy meglátta kedvenc gazdáját. Tenyerében cukrot vitt, azt tartotta oda a fiatal csődörnek. Láthatóan a ló nem először kapott efféle csemegét, elfogyasztása után készségesen hajtotta le fejét, hogy a gazdája megsimíthassa homlokát és gyönyörű hullámos sörényét.

– Gyönyörűségem, – szólt a lóhoz, - most mennem kell, besegítek a házimunkában, de estére visszajövök, és végigvágtázzuk a patakpartot csak mi ketten.

Ahogy a lány kifordult az istállóból a ló vadul rúgni kezdte a fából készült bokszot, ahova be volt zárva, hogy szabadon mozoghasson. Nyerítése még akkor is halott, amikor Luisa a házba lépett.

- Mond Blanca, miben segíthetek? – kérdezte a házvezetőnőt.

- Máskor korábban kelj, – rótta meg a nő, – sok a dolgunk, és kevés a munkáskéz. Ismerem a munkádat, ezért a gróf szobáját a gondjaidra bízom, egy porszem sem maradhat, a függönyöket szedd le az ablakokat, pucold meg és húzz tiszta friss ágyneműt. De hát, tudod te mi a dolgod, – mosolygott rá Blanca, – ha valamit nem tudsz, szólj, és segítek.

- Rendben, majd meglátod, úgy fog csillogni, villogni, hogy ha belép, azt fogja hinni, eltévesztette a lakosztályát, – kacsintott huncutul, s a raktárból magához vette a takarításhoz szükséges holmikat, és buzgón nekilátott teendőjének.

Alig kezdett bele a munkába, amikor az egyik komód fiókját kihúzva megpillantotta azt a bizonyos parittyát, amely Christian kedvenc játékszere volt, s előszeretettel lövöldözött vele boldog s boldogtalant. A szoknyájába vart titkos zsebbe rejtette, s munkája végeztével kicsempészte a szobából. – Nah, - gondolta nagy megelégedetten, – ezzel sem fogsz már galambokra lövöldözni. Szobájába vitte a veszélyes játékszert, szekrényében egy dobozba rejtette a női csecsebecsék alá.

Délután öt óra körül járt az idő, amikor Mrs. Blanca a keresésére indult a hatalmas házban. Benézett néhány szobába az emeleten, ahol takarított a lány, de ott nem találta. Ilyenkor a földszinten lévő dolgozószobát vette célba, ugyan is Luisa már magától is tudta, ha ötöt rikoltoz az órából kiugró kakukk, itt a tanulás ideje. Mire ő oda ért, a lány már a tölgyfa asztalnál ült irkájára ráhajolva, belemélyedve számolgatta, amit előző nap nem tudott befejezni. A házvezetőnő egy könyvet hozott be a kezében letette, kinyitotta egy oldalon, mire a lány felnézett.

- Ha azt befejezted, ezt az oldalt másold ki.

- Rendben.

- Amikor végeztél vele, hagyd itt az asztalon, hogy leellenőrizhessem. Ne kapkodd el, a betűk kerekítése hagy még maga után némi kívánni valót.

- Igenis, – majd jobban figyelek, – s egy tollal a kezében, melyet néha a tintásüvegbe mártott, fürgén írogatta a szavakat.

Az idő szinte rohant, amíg a dolgozószobában ügyeskedett írása szépítésével. Letette írószerszámát, kinyújtóztatta tagjait, felállt az asztaltól, s a szobájába sietett, ahol lila ruháját, fehér hosszú ujjú blúzra, barna nadrágra és csizmára váltotta. Ez tűnt ideálisnak gondolata szerint, egy jó lovagláshoz. Kényelmes és férfias viselet, szoknyája lebegése nem akadályozza, a patak partján húzódó csapáson kilógó ágak miatt. Minden nap végig vágtázta az ösvényt, ami a bírtok határain belül helyezkedett el. Hirtelen gondolattól vezérelve lovát a vízbe irányította, átnyargalt vele a patak másik partjára. A főútra kiérve megpillantotta a kis sáros szekérvágta utat, ami a kunyhójához vezetett. Nem járt már ott nagyon rég, mióta nagymamája elhagyta e világot. Megállt a kereszteződésben és szemeivel vadul fürkészni kezdte a házikót. Eszébe jutottak a színes kövek, amiket még gyerek korában rejtett egy öreg fa odvába. - Mit csináljon? Gondolkodni kezdett. Már így is elég messze jött a kastélytól, s ha sokáig időzik, rásötétedik, mire visszaér, Mrs. Blanca pedig halálra aggódja magát miatta. A gondolatok egymást kergették fejében, mert a szíve hevesen húzta a régi lakhelye felé. Győzzön a józan ész! Majd holnap kitalál valami jó ürügyet, amivel hamarabb el tud jönni a házból, elvégre minek az a nagy sietség, a gróf csak vasárnap érkezik és még csak hét közepe van. Megsarkantyúzta lovát, és hazafelé vette az irányt. Szerencséjére, még világos volt, amikor a kastélyba ért. Pajkost bevitte az istállóba lecsutakolta, és jutalom falatnak egy vödör zabot tett a ló elé. – ügyes voltál fiú, – veregette meg lova vállát. Felsietett a házba, s a napot lezárva egy kád forró vízben áztatta le a napi izzadtságot magáról. Szokásához híven a saját maga készített rózsaolajból tett fürdővizébe, melytől illatos és puha volt haja és bőre. Kádból kiszállva magára vette fehér vászon földig érő zárt háló ingét, s fáradtan rogyott bele puha ágyába, ahol pár perc múlva álomra is szenderült.

A szirén nevű hajó a vártnál három nappal korábban futott be London kikötőjébe. A vitorlásnak kedvezett a nyugati széljárás, tulajdonképp az egész út csendesnek és eseménytelennek bizonyult. A rakpartok dugig voltak, ezért a nyílt vízen kellet horgonyt vetni, s várni mikor szabadul fel üres hely a kirakodáshoz. Azokat a személyeket, akik nem voltak hajlandóak a fedélzeten kivárni, amíg a rakparthoz vontatják a hajót, csónakkal vitték ki a kikötőbe. Poggyászukról a szírén kapitánya gondoskodott, jó pénzért bárkinek házhoz szállíttatta a csomagját, akik korábban elhagyták a fedélzetet. Christian Angol földre lépve, nagyot szippantott a nyirkos, halszagtól és egyéb szállításra várakozó ketrecbe rakodott állatok bűzéből. Lábai lecövekeltek a gondolattól, hogy ismét hazájában van. Körülötte nyüzsgött a tömeg. Mindenféle ember megtalálható volt itt, a leggazdagabbtól a legszegényebbig. A dokkban álló indulásra kész hajókat tengerészek igyekeztek hangos kurjantásokkal megrakodni. A már beérkezett árut pedig kipakolni. Lovaskocsik nyargalásztak a nagy forgatagban, koldusok kéregettek szakadt, büdös ruhában. Egy, egy gazdagabb uraságot kifigyelve szajhák kínálgatták bájaikat némi aprópénzt remélve szolgáltatásukért, vagy épp egy zsebtolvaj céltáblája lett, aki módosabbnak tűnt a tömegben. Azon tűnődött melyik irányba lenne érdemes elindulni, amikor egy szemrevaló élénkpiros ruhás nő lépett oda hozzá. Vékony karcsú ujjaival végig simította a gróf arcát. – Uram! – szólt a lány csábosan mosolyogva, – nem lenne kedve megpihentetni fáradt testét a kebleimen? Ágyam puha, selyem, aztán dolga végeztével még az út porát is leáztathatja egy kád forró vízben, – kecsegtette a nő.

- Köszönöm, de nem tartok igényt e fele szolgáltatásra, lányt kapok ingyen is, ha arra támad kedvem. Hanem itt van pár font – nyúlt a kabátja zsebébe, melyből három érmét húzott elő – ha megfelelő útba igazítást tudsz nekem adni, hol találok a közelben egy fogadót, vagy egy kocsmát.

A lány elvette a pénzt, ez több volt, mint amit a kéjelgésért kapott volna, ezért szívességből karon ragadta Christiant és a kocsma irányába vette az utat. – Ne féljen, velem biztonságban oda ér. Zsebesek lesnek minden irányból, de én úgy ismerem mindet, mint a tenyeremet, látok köztük olyat is, aki pár érméért már ölt is. - A lány szeme valóban úgy járt, mint aki a tömegben elvesztette útitársát, s azt keresné.

- Nem vagyok az a fajta hölgyem, aki meghátrál egy közönséges tolvajtól, – húzta mosolyra Christian a száját, – de azért köszönöm a szíves kedvességét, mellyel oly hevesen pártfogásába vett.

Már nem messze jártak a kocsma bejáratától, amikor kiáltás hallatszott. Pár méterre, kopott kabátban három férfi álldogált áldozatukra várva, akiket a tömegből kívántak kiválasztani. Általában egyedül utazó gazdag urakat, vagy özvegynek tűnő idősebb hölgyeket szemeltek ki maguknak a könnyű pénz szerzés lehetősége érdekében. Veszélyes környék volt ez.

- Ester nem akarod bemutatni a barátodat? – kérdezték röhögve a férfiak.

- Tűnj el vaksi! Ajánlom, hogy a szemed is levedd az úrról! – szólt vissza a lány.

- Nocsak, - kötekedtek tovább, – csak nem feleségül kért a

nemes uraság, hogy annyira védelmezed?

Több szót nem is tudtak váltani, mert a lebúj bejáratához értek.

- Íme, itt lennénk uram! Aztán vigyázzon az erszényére, mert itt könnyen megszabadulhat tőle, – oktatta a lány, s már sarkon is fordult, a következő kuncsaft keresésére indulva.

A vikomt belépett a helyiségbe, ahol harapni lehetett a füstöt. A pulthoz lépve a csaposnak oda szólt. – Egy pohár whiskyt! – poharát szájához emelte s egy jó szusszal lehúzta az italt.

- Ezt nevezem barátom! – hangzott egy sarki asztaltól a megjegyzés, – látom a huzatoddal nincs semmi probléma. Most már csak arra lennék kíváncsi, hogy a modorod is a régi maradt-e? Vagy a távoli vidéken kényeskedő urat neveltek belőled?

A gróf oda fordult a férfihoz, aki pofátlan módon megzavarta meghitt italozásában. – Parancsol? Esetleg van valami mondani valója is számomra. Vagy csak épp, rajtam élcelődik a nagy semmit tevésében? - Christian értetlenül nézett a magas fekete hajú férfira, aki láthatóan vele egy korú lehetett. Lábát felpakolva az asztalra kényelmesen hátradőlve szemlélte a vibráló zöld szemű embert, aki előnyét kiélvezve bátran nevetett az arcába.

Alfonso nem bírta tovább türtőztetni magát. Felugrott az asztaltól barátjához lépett és szorosan magához ölelte. – Isten hozott újra itthon te csirkefogó! – veregette meg vállát. A gróf eltolta magától a szemtelen fickót, s jobban szemügyre vette. – Csak nem? – kérdezte csodálkozva, – mond, hogy nem Alfonso Staffordhoz van szerencsém? – De bizony az vagyok a mindenségedet, öregem, meg sem ismertelek volna, ha a hajós inas nem hozta volna a hírt, miszerint befutott a Szirén fedélzetén Kenwood grófjával. Tudtam, hogy első utad ide fog vezetni, nincs is jobb egy kis Angol whiskynél a fárasztó hajókázás után. - Leültek vissza az asztalhoz. – Csapos, még egy kört, – kiáltotta Alfonso. – Mesélj barátom, merre jártál az elmúlt idő alatt, s milyen ok lehet az, ami haza hozta a nagyságos Christian Alstont?

- Azt hiszem, nem sok minden van, amit mesélhetnék az életemről. Amióta elhagytam Angliát, a tanulmányaimnak éltem, és a csodás hölgyek gömbölyded bájának. No és te? Mit keresel itt ezen az isten verte koszos helyen?

- Apám pár éve megvásárolt egy hajótársaságot. Pár órája rakodtuk meg az egyik hajót, ami kifutott a kikötőből. Tudod drága barátom ismerősök közt, itt úgy terjed a hír, mint a pestis. Még ki sem tetted a lábad Anglia földjére, amikor én már tudtam, hogy érkezel. A legénység szőke óriásnak nevezett el, ezért nem volt nehéz kitalálni, amikor megjelentél úri gúnyádban, hogy csak te lehetsz az, akire évek óta várok.

Egy lenge ruhába öltözött nő vitte asztalukhoz az italt. Az asztalra tette, majd Alfonsot körülölelte karjával.

- Grófom, hát be se mutatod a barátodat? – Nézett Christianra a lány magát kelletve.

- Hölgyem, íme, bemutatom, Christian Alstont Kenwood Grófját! - felvette poharát, és régi cimborája felé nyújtotta, – Fenékig! A mindenségit, még most sem hiszem el, hogy itt vagy.

A vikomt is felemelte poharát. - A megérkezésemre, és a barátságunkra.

Egy nyelésre leöntötték az italt, látszott, hogy mindkettő gyakorlott volt az ivásban. Alfonso lefejtette magáról a lány kezeit. – Menj Líz, most ne zavarj, az estét a barátommal töltöm.

A lány duzzogva engedte el a grófot, s sértődötten sétált vissza a pulthoz.

- Az éjszakát hol szándékoztál eltölteni?

- Úgy gondoltam megszállok a hotelban, s reggel indulok haza Kenwoodba.

- Szó sem lehet róla, – helytelenítette az ötletet Alfonso, – Itt áll a hintóm egy sarokkal arrébb, ha a lovak közé csapunk, még ma este a szüleim házában lehetünk. A mama is biztos nagyon fog örülni az érkezésednek, Elliseről nem is beszélve. Odáig lesz a boldogságtól, ha meglát – kacsintott - mostanában előszeretettel hódol a rondábbik nemnek. Amióta megkezdődött a báli szezon, nem győzöm a kifogásokat keresni, hogy valahogy kihúzzam magam a kísérői szerep alól. Másrészt viszont szórakoztató. Olyanok azok az esték, mintha oda gyűjtenék össze az eladó lábas tyúkok hadát, akik mihamarabb gazdag, és rangos férjet próbálnak össze kapirgálni maguknak.

- No és te, hogy állsz ezzel a témával barátom? Vagy talán már meg is van a kiszemelt áldozat, aki nemsokára a Stafford nevet fogja viselni?

- Isten őrizz! - tiltakozott Alfonso, – túl fiatal vagyok én még, hogy igába hajtsam a fejem, és amúgy sem szomoríthatom el a gyönyörű özvegyeket, és a csapodár feleségeket, akik a férjük nevét és rangját viselik csupán, mert az ágyban nem olyan nagy a férfiasságuk, mint az erszényük súlya.

- Látom cimbora, egy cipőben járunk, az eszünk is egy kerékre forog, Bizony nincs is jobb, mint egy tapasztalt nő lába közé kerülni, nem is beszélve a veszélytől, hogy egy szűz rád erőlteti magát, amiért kompromittálni merted. De induljunk, ha még az este folyamán oda akarunk érni. – Állt fel Kenwood grófja jelezvén szándékát, hogy ő már nem óhajt tovább a füstös kocsmában maradni.

- Ezt nevezem nagy fokú türelmetlenségnek, – szólt Alfonso – felemelkedett a székéből, és megcélozták az ajtót, majd sietve lépkedtek a hintó felé. A kocsis fent ült a bakon. – Csapj a lovak közé, még ma este otthon akarok lenni. A hintóba beülve kényelmesen elhelyezkedtek, s már zörgött is ki a kocsi a kikötőből.

Pár órát zötykölődhettek, mire a Stafford birtokot elérték. Már elég későre járt az idő, az egész házat sötétség borította. - Valószínűleg már mindenki alszik. - nagy erővel döngetni kezdte az ajtót, – ébredjetek mihasznák! – Kiabálta, amikor is gyertya fénye kezdett pislákolni a házban az ajtóhoz közeledve. Az inas harisnyában, földig érő hálóingben, hálósipkában nyitott ajtót.

- Uram, elnézését kérem, már nem vártuk vissza ma estére, – mentegetőzött a szolgáló.

- Nem is terveztem, hogy még ma visszatérek, – nyomta cilinderét az álomtól hunyorgató ember kezébe. – Adolf, szóljon, kérem a szakácsnénak, hozzon vacsorát az étkezőbe két személy részére. Alfonso barátját a szalonba vezette.

- Foglalj helyet, kérlek, azonnal szólok a mamának, és Ellisenek az érkezésedről.

- Hagyd barátom! - tiltakozott Chris, – ne keltsd fel miattam az egész ház népét. Reggel mielőtt elmegyek, mindenkinél tiszteletemet teszem, miattam felesleges ilyen felhajtást csapni.

- Ugye nem az a szándékod, hogy megsérts barátom, - erősködött Alfonso, s már szaladt is fel a lépcsőn a hálószobák irányába.

A szakácsnő kenyeret, sonkát, és sajtot vitt tálcára pakolva az étkező helyiségbe. A vikomt elé lépve pukedlizett. – Parancsoljon uram, ha óhajtja, ebédről maradt még pár fasírozott, amennyiben nem felelne meg szájízének a vacsora, leszaladok érte a konyhába.

- Köszönöm, nézett Christian az ebédlő asztalra, ez tökéletesen megteszi ma este.

Alfonso lépett be a szalonba. - Akkor talán, fogyasszuk is el a vacsorát, – tessékelte cimboráját arrébb, egy helyiséggel. Leültek az ebédlőasztalhoz, s jóízűen falatozni kezdtek.

- Szóltam a mamának, intézkedjen, hogy ma nálunk alszol, készítsenek neked elő egy szobát.

- Igazán nem kellett volna, – szerénykedett Kenwood grófja. Egyszer az életben legalább hasznossá is teheti magát, szerintem a vendégeskedésen, a vásárláson, és szépítkezésen kívül nem is tudja, hogy más is létezik a világon - gúnyolódott az úrfi. Alig ejtette ki ezeket a szavakat, az ajtóban megjelent a húga, Ellise. Szokásához híven a hálóingén kívül semmit nem vett magára, esténkét ebben flangált a ház falai közt. Hosszú fekete haja eltakarta vállát, zöld szemei szikrát szórtak a boldogságtól, főleg amikor jobban szemügyre vételezve a grófot felfedezte, milyen fess, jóképű ember. Christian észre sem vette a lányt, csupán akkor figyelt fel rá, amikor Ellise tenyerét összecsapva örömében, elkiáltotta magát. - Chris! Mutasd magad rohant a férfi felé.

- Ellise! - Ugrott fel a gróf a székéből. Ölébe kapta a csapodár lányt, s megpördült vele. - Nem találok szavakat. Alfonso, jól titkoltad eddig milyen csodás hölgy lett a húgodból.

Még rendesen végig sem tudta mérni szemével a kész kis hölgyet, amikor Lady Alina lépett be karján Ellise köntösével.

- Neveletlen leány! – korholta gyermekét, – hát hiába a taníttatás, beléd döngölővel sem lehet a jó modort verni. Még ilyen szégyent, egy szál hálóingben szaladgálsz idegenek előtt, szégyelld magad, - terítette lánya vállára a köntösét.

- Lady Alina! – hajolt meg a nő előtt a férfi. – Üdvözlöm e késői órán, és egyben bocsánatáért esedezem, amiért megzavartam álmát. A grófné kezét nyújtotta Cristian felé. Az csókot lehelt rá, tisztelete jeléül, majd felállva folytatta mondandóját. – Ma esete a kedvemért, ne szidja le leányát, a felelőtlen viselkedése miatt. Biztosíthatom, hogy semmiféle rossz gondolat nem fordult meg a fejemben, Ellise hálóingét látva. Biztosan a váratlan hír zavarta meg, melyet érkezésemről kapott, és ezért felejthette el magára venni köntösét, – kelt védelmére a lánynak, – s ha jobban bele gondolok, igaz eltel pár év mióta itt jártam, mégsem érzem magam idegennek e házban. - Felemelte a poharát, kortyolt párat a finom borból, ami a vacsorához volt bekészítve. Poharát kiürítve, kenyeret és sonkát rakott szájába, azt forgatta jó ízűen, folytatva a vacsorát.

- Örülök, ha így gondolod, – húzta ki magát elégedetten Lady Alina. – Tudod fiam, az ajtónk bármikor nyitva áll előtted, – mosolygott elégedetten.

- Megtisztel Asszonyom, – nyelte le a falatkát, mit szájába tett, – élni fogok a lehetőséggel, s ha megengedi, eztán gyakrabban tiszteletemet teszem a házában.

- Ez nem kérdés drága fiam. Megboldogult barátném fia, s gyermekeim barátja mindig szívesen látott vendég a házban.

Amíg tartott a vacsora Ellise a szemét sem tudta levenni a grófról. - Micsoda férfi, – gondolta, s már azon törte fejét, hogy kezdjen hozzá Christian behálózásához. Nem is bírta szó nélkül megállni, hogy el ne kezdjen kíváncsiskodni. Aztán a hölgyek terén, hogy állsz barátom? – vetette oda kacéran a szemérmetlen kérdést.

- Jelen pillanatban még nem volt időm a szebbik nemmel foglalkozni, ha már így rákérdeztél barátném, – mosolyodott el a vikomt, hátsó szándékot érezve a kérdésben, hisz cimborája már tudtára adta, hogy húga többet kacérkodik a férfinéppel, mint kellene mamájuk nagy bosszúságára. - A kikötőből egyenesen ide jöttem. Az iskolámban, ahol az eddigi éveimet töltöttem, nem emlékszem, hogy hagytam volna magam után szomorú özvegyet, – vágott vissza elégedetten száját mosolyra húzva.