Liza Tully

A világ legjobb nyomozója meg én

A mű eredeti címe

The World's Greatest Detective and Her Just Okay Assistant

Copyright © 2025 by Elisabeth Brink
All rights reserved.

Hungarian translation © Fekete Katalin

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FEKETE KATALIN

Szerkesztette

KISS BERNADETT

ISBN 978 615 104 193 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Carolnak és Kurtnek

1. FEJEZET
Az interjú

Aubrey Merritt kinyitotta az ajtót.

– Elkésett – mondta.

Magas volt, ősz hajú és lenyűgöző. A hatvanas éveiben járt, de még ereje teljében volt. Élénk, sötétkék szeme olyan kegyetlen figyelemmel meredt rám, hogy alig tudtam megállni, hogy rögvest sarkon forduljak és elmeneküljek.

Még mindig lihegtem egy kicsit, és rápillantottam az órámra.

– Egy percet késtem. Csak egyetlenegyet.

– Az is késésnek számít.

– Szigorúan véve, gondolom, igen, de… – Ne feleselj, mondtam magamnak. Ezzel az állásinterjúval álmaid munkáját szerezheted meg. Legalább próbálj meg kedvesnek tűnni! Szívélyes mosolyt varázsoltam az arcomra, majd folytattam: – Igaza van. Elnézést kérek!

Összehúzott szemmel nézett rám.

– Nem szeretem a bocsánatkéréseket. Általában nem szívből jönnek, és ez a magáéra különösképpen igaz.

Még épp azelőtt észbe kaptam, hogy újfent bocsánatot kértem volna. Ez az állásinterjú percről percre egyre rosszabbul alakult. Nekem pedig gyorsan fordítanom kellett ezen a helyzeten. Talán, ha megosztanám a híres magándetektívvel az aprócska késésem okát, az segítene…?

– Nem szoktam késni, legalábbis általában nem kések – magyarázkodtam. – Csak ma reggel kilencre vártam a vízvezeték-szerelőt, erre délben hívott azzal, hogy késni fog. Ha bárki másról lett volna szó, lemondtam volna… Még ha New York polgármestere, akkor is lemondtam volna. De a konyhai mosogatónk már vagy egy hónapja iszonyatosan ereszt, még akkor is, ha nem folyatjuk a vizet, és a főbérlőnket ez egyáltalán nem érdekli. Megpróbáltam én megjavítani, aztán a… izé, a pasim, akivel együtt élek. – Sosem tudtam, hogy utaljak Trevorra. A „barátom” túlságosan ódivatú volt, az „élettársam” túl gyakorlatias, a „vőlegényem” nagyon flancos. – Semmi sem használt, és már borzasztóan meg akartuk javíttatni. Engem pedig kifejezetten aggasztott az a lehetőség, hogy ha elhajtom ma a szerelőt azzal, hogy „bocsi, de nem jött reggel kilencre, amikorra ígérte magát, úgyhogy lesz szíves másik napot választani”, akkor felbosszantom, és sosem látjuk többé. Azt gondoltam, hogy ha tényleg olyan hamar megérkezik, ahogy azt ígérte, mert már úgyis a környéken volt, akkor lesz időm megvárni, amíg megjavítja a lefolyót, és még ideérek a délután kettőre megbeszélt állásinterjúra. És így is lett! Mármint egy perc híján, persze.

– Kérem, hagyja abba! – Merritt feltartotta a két sápadt, fehér kezét, mintha fegyvert fogtam volna rá. – A kifogásokat még a bocsánatkéréseknél is jobban gyűlölöm. Nagyon sokáig tart elmagyarázni őket, amint az az ön példájából is látszik. És minél tovább tartanak, annál kevésbé meggyőzőek.

Éreztem, hogy elvörösödöm. Nem meggyőző? Ez most komoly? Azt, aki valaha is átélte már a csöpögő lefolyó átkát, nem kellene győzködnöm. Az állandó csöp-csöp-csöpögéssel kezdődik. Aztán jön az állott víz szaga, ami a lefolyó alá rakott fazékból árad, ahonnan kifolyik a víz, amíg az ember a munkahelyén van. Azt a koszos löttyöt pedig valahová ki is kellene önteni. De mégis hová? A mosogatóba nem mehet, hiszen akkor megint kifolyna. Nem lehet csak úgy kilöttyenteni az ablakon, mert a Keleti tizennegyedik utcán ez nem sok jóval kecsegtetne. Nem, nagyon lassan kell belefolyatni a fürdőszobai mosdókagylóba vagy a zuhanyzóba, esetleg leönteni a vécén, de csak apránként, mivel a vécé a lakás legósdibb berendezési tárgya, és már a túlélésért küzd. Ezzel pedig elmegy az egész nap. És ezt én már hetek óta csinálom!

Bekukucskáltam Aubrey Merritt mellett, hogy szemügyre vegyem a lakást, ahol él és dolgozik, és egyből magyarázatot is leltem arra, miért nem hatotta meg a szabadkozásom. Gyönyörű és hatalmas otthon tárult elém. Már maga az előszoba is óriásinak hatott. Volt itt minden: márványtalapzaton álló, magas kínai váza és egy teljes falat betöltő, múzeumba való, tizenkilencedik századi olajfestmény, rajta cápát megszigonyozó férfiak. Maga az épület pedig New York egyik legszebb házának számított: egy nyolcemeletes, az aranykort megidéző tégla-terrakotta csoda, amely a Gramercy Park magánterülete mellett állt. Csak a lakók nyerhettek oda kulcsot és bebocsátást. Aubrey Merritt jó eséllyel sosem élt az East Village negyedben, egy lift nélküli, ősrégi vízvezetékkel rendelkező lakásban a harmadikon, ahol a főbérlő sosem vette fel a telefont. Mégis hogyan érthette volna meg a rémes helyzetemet és azt a kockázatos döntést, amit meg kellett hoznom?

– Jöjjön velem! – mondta kurtán, látszólag elhatározva, hogy mégsem csapja az arcomba az ajtót. Követtem, ahogy végigsétált a folyosón, és közben megpillantottam egy árnyékot, egy széles vállú férfiét, aki a hátsó szobába ment be. Vajon kije a híres nyomozónak? A férje? A szeretője? A barátja? Az alkalmazottja?

– Gilbertet látta – vetette oda Aubrey Merritt a válla felett. Több magyarázatot nem is fűzött hozzá, én pedig nem kérdeztem semmit. Túlságosan is összezavart az a röhejes gondolat, hogy még a feje hátulján is van szeme.

Beléptünk egy nagy, napos helyiségbe, ami a dolgozószobája lehetett. Három falat szinte teljesen beborítottak a szorosan egymáshoz préselődő kötetekkel teli könyvespolcok. A kopottas mahagónipadló nagy részét kifakult perzsaszőnyeg fedte. Rajta sötétzöld bársonnyal fedett kanapé állt, mellette két szék, és magas, széles, kecsesen ívelt ablak nyílt a téglafallal körbekerített kertre. A késő áprilisi napfény beáramlott a szép ablakon, és rávetült a kerek tölgyfa asztalon díszelgő, szemet gyönyörködtető tárgyak furcsa tárházára: várostérképek, rézszobrok és egy ősi dél-amerikai maszk is feküdt ott.

Ám egy dolog azonnal magára vonta a figyelmemet: egy fa festőállvány, amelyet úgy fordítottak, hogy a napfény tökéletesen beragyogja. A mellette lévő alacsony asztalkán rajzszén és piszkos rongyok foglalták a helyet, körülötte pedig kezdetleges rajzok borították a padlót. Némelyiken csupán vonalak és árnyékolás látszott, mindet az elégedetlen művész tépte le az állványról.

Nem bírtam ellenállni, szinte odavonzott magához az egyik vázlat: egy különös, borostyánnal borított kis házat ábrázolt, burjánzó előkerttel, ahol az árnyékban egy emberalak munkálkodott. Azon tűnődtem, ez vajon valós helyet ábrázol-e, vagy csupán a képzelet szüleménye. Alig pár másodpercig nézegettem a képet, amikor egy éles köhintést hallottam. Felpillantottam, és láttam, hogy a nyomozó csak rám vár. Egy XV. Lajos korabeli íróasztal mögött ült, a bútordarabot bonyolult intarzia és aranyozás díszítette. Az asztalon kizárólag egy iPad és egy barázdált üvegváza állt, benne néhány szál fekete pöttyös tigrisliliom.

Őszintén szólva ez a szoba és minden, ami benne volt, teljesen lenyűgözött. Szívem szerint egy órát is eltöltöttem volna itt azzal, hogy a könyvek címét olvasgatom, az asztal bőrborítását simogatom, és a műtárgyakat forgatgatom a kezemben. Én Queensben nőttem fel, egy apró házban. Éjszakánként az utcánkon átmenő forgalom monoton zajára és a LaGuardia repülőtérről felszálló gépek robajára aludtam el. Apámmal ketten laktunk ott. Ezermester és ács volt egyszerre, aki minden munkát elvállalt. Tizenhét évig éltünk együtt, mielőtt főiskolára mentem, és ez alatt az idő alatt a lakás kinézete egy cseppet sem változott. Nekünk az számított luxusnyaralásnak, amikor augusztusban elmentünk egy hosszú hétvégére, és a New Jersey-i tengerpart egyik moteljében szálltunk meg.

Aubrey Merritt türelmetlenül dobolt az ujjaival az asztalon. Átkanyarogtam a ledobott rajzok között, és leültem az íróasztal előtt álló fotelbe.

Kézbe vette az iPadjét, az orrára tette a szemüvegét, majd felette átpillantva megszólalt:

– Lássuk csak… Maga ki is…? Á, megvan, Laura Portman? – kérdezte ráérősen, a hangja mély és kissé rekedtes volt.

– Blunt – javítottam ki. – Olivia Blunt.

Elhúzta a száját, elcsúsztatta a képernyőn a kortól kissé meggörbült mutatóujját, majd még egyet lapozott, és még egyet. Szinte láttam magam előtt, ahogy egyik remek jelentkező önéletrajzát dobja félre a másik után.

– Ó, igen, már megvan, mi siklott félre. A rossz napot néztem. Lássuk csak… Igen, meg is van: Olivia Blunt.

Hosszú csend telepedett a szobára. Azon morfondíroztam, vajon nekem kellene-e megtörnöm. De mit mondhatnék? A lelkes ömlengés csak mindkettőnket kínos helyzetbe hozna, de mindenképp tudatni akartam vele, milyen mélyen és őszintén csodálom a munkásságát, és hogy soha nem akartam még semmit ennyire, mint most ezt az állást.

– Honnan hallott arról, hogy asszisztenst keresek? – kérdezte végül.

– A Magánnyomozó magazinból – válaszoltam azonnal.

– Remek. Ezek szerint érdeklik a szakmai hírek. Mióta előfizetője a lapnak?

Előfizető? Nagyot nyeltem. Bárcsak azt mondhatnám, hogy minden egyes hónapban az elejétől a végéig elolvasom a Magánnyomozót, és hogy már két éve dolgozom a szakmában, valamint remek referenciákat mutathatok fel. Emellett – ugyan csak alapszinten, de – állandóan udvariasan veszem fel a telefont, a határidőnaplót tökéletesen és zökkenőmentesen vezetem, és flottul könyvelek. De valahogy nem vitt rá a lélek, hogy egy tapasztalt magánnyomozónak hazudjak. Valami apró jel úgyis rávezetné, hogy füllentek. És hát a kezében tartotta az önéletrajzomat.

Az arcomra erőltettem egy sajnálkozó mosolyt.

– Nem fizettem rá elő – vallottam be. – Igazából még soha az életben nem olvastam a Magánnyomozót. – Az ég szerelmére, Olivia, nem kellett volna ennyire őszintének lenned!, gondoltam magamban.

Aubrey Merritt szemöldöke ugyanolyan ősz volt, mint a haja. Lágy és kissé ritkás, ezért beleolvadt a tejfehér bőrébe. Ennek ellenére is láttam, ahogy felhúzza.

– Nem? És mégis honnan hallott az állásról?

– Beállítottam egy Google-értesítőt az ön nevére. Valójában többet is. – Ez így rettentő furán hangzott, ezért megint fülig vörösödtem. De már nem tudtam visszaszívni, amit mondtam, ezért folytattam: – Tudom, hogy ön bukkant a nyomára Idahóban annak az indián tinédzsernek, aki már két éve eltűnt, és hogy ön találta meg annak a híres influenszernek a gyilkosát, akinek a hullájára a floridai tengerparton akadtak rá. Azt is tudom, hogy februárban pár hetet Mississippiben töltött, és megoldotta az ottani államügyész nagy visszhangot kiváltó, botrányos gyilkosságát. Az is feltűnt, hogy mindezek ellenére teljes homály fedi a módszereit, pedig egyre nagyobb sajtófigyelem követi minden lépését, úgyhogy fogalmam sincs, hogyan képes ilyen teljesítményre. Őszintén szólva, Ms. Merritt, ami önről valaha is nyilvánosságra került, azt én tudom. Még a gimnáziumi évkönyvében is utánanéztem önnek, így még azt is tudom, hogy Puck szerepét játszotta a Szentivánéji álomban, és dobóhátvéd volt a női kosárlabdacsapatban. – Valódi csalódást éreztem, amikor folytattam: – Teljesen megdöbbentem, hogy nem osztályelsőként végzett.

Aubrey Merritt levette az olvasószemüvegét, és óvatosan az asztalra helyezte, majd kiismerhetetlen arckifejezéssel nézett rám. Legbelül iszonyatosan feszengtem. Tényleg beszóltam a híres detektívnek? Hogy lehettem ekkora idióta?

Alig hallhatóan nyögtem ki:

– És a Szent Anna Episzkopális Templom gyermekkórusában is énekelt.

A nyomozó továbbra is csendben várt. Amikor látta, hogy már nem szólalok meg, megkérdezte:

– Ez minden?

– Hát nem. De szerintem érti, mire gondoltam.

– Az biztos. Mondja, Ms. Blunt, mióta követi ilyen kimerítő figyelemmel az életem alakulását?

– Úgy négy hónapja. Tudja, egy netes hírportál tényellenőreként dolgozom, bár ezt nyilván olvasta az önéletrajzomban. Ha jól emlékszem, úgy december közepén hoztunk le önről egy bemutató cikket, és az én feladatom volt a tények ellenőrzése. Akkor hallottam önről először, és teljesen lenyűgözött az élete, ahogy mindenkit. Gyerekkorom óta odavagyok a nyomozókért. Egész életemben faltam a krimiket. – Rájöttem, milyen mérhetetlenül naivnak hangzom, ezért igyekeztem finomítani a mondandómon. – Persze tisztában vagyok vele, hogy a krimiknek vajmi kevés közük van a valódi nyomozásokhoz, de mégis, annyira izgalmas lehet megoldani a rejtélyeket. Főként az elvileg megoldhatatlanokat, amiket ön valahogy mégis legyőz, anélkül, hogy a modern nyomozásokra annyira jellemző kriminalisztikai eszközökre támaszkodna. Ön szinte kizárólag a logikát, a megfigyelést és a pszichológiát használja a nyomozómunka során, amelyek elvileg mindannyiunk számára elérhetők lennének, ezt számtalan konferencián kifejtette már.

– Ezt honnan tudja? Ezeken az előadásokon csak a szakképesített magánnyomozók vehetnek részt. – Gyanakodva méregetett, mintha valami törvénybe ütközőt tettem volna.

Türelmesen elmagyaráztam:

– Az ilyen konferenciák legizgalmasabb részeit gyakran felveszik, majd felrakják a YouTube-ra. Megnéztem az összes elérhető előadását. Egyébként pedig gratulálok, amiért elnyerte a NALPI-nak, vagyis a Szakképesített Magánnyomozók Állami Szövetségének életműdíját.

Aubrey Merritt mélykék szemében megcsillant a fény, a szája pedig kissé megrándult.

– Mondja, Ms. Blunt, van önnek egy dupla soros télikabátja és egy piros svájcisapkája?

Elrettenve és lenyűgözve bólintottam. Igazából surdakalap volt, de nem akartam kijavítani.

– Maga volt az a fiatal lány, aki az ablakom alatt álldogált múlt decemberben. December tizennyolcadikán, ha jól emlékszem.

– I-igen – dadogtam. – Én voltam az. Nem akartam zavarni. Én csak… – Nagyot sóhajtottam. Nem tudtam, milyen kifogást mondhatnék, de azért beszéltem tovább, hátha elsimíthatom a kínos fordulatot, ami a beszélgetésünkben beállt. – Éppen akkor jelent meg az a cikkünk önről, amit említettem, és tudtam, hogy itt lakik az első emeleten…

– Honnan? A címem nem publikus.

– Nem volt túl nehéz kideríteni. Mármint mégiscsak tényellenőr vagyok. – Remegve eleresztettem egy béna mosolyt. – És hát gondoltam, ha már úgyis ilyen közel lakik hozzám, mert én meg pár sarokkal arrébb lakom, a Tizennegyedik utcán, erre sétálhatnék, hátha megpillanthatom. Nem akartam itt ácsorogni a háza előtt, de aztán mégis úgy alakult, mert kint sötét volt, a függönyöket pedig nem húzták be, és lehet, hogy egy kicsit tényleg bebámultam…

– Vagyis kémkedett utánam. Méghozzá meglehetősen amatőr módon. Adhatok némi tanácsot? – Nem várta meg, hogy válaszoljak. – Hacsak nem akarja magára vonni a figyelmet, hogy még hónapokkal később is emlékezzenek magára, ne álljon közvetlenül az ablak előtti utcai lámpa alá. Legalább az utca túloldalára menjen át. Vagy inkább egy parkoló autóban üljön.

– Nagyon sajnálom. Nem akartam…

– Mit mondtam a bocsánatkérésről? És igenis vállalja fel a tetteit. Ténylegesen kémkedni akart, és azt is tette. Személyesen is, és online is.

– Igaza van – ismertem be. A hangom tompán és gépiesen csengett. Ennyi erővel akár indulhatnék is, gondoltam. Ennek az állásinterjúnak lőttek.

– Jó. Akkor most, hogy ezt tisztáztuk, meséljen kicsit a tényellenőrzési módszereiről. A vöröslő szeme és a görbe válla alapján gyanítom, hogy órákon keresztül félhomályban bámulja a számítógép képernyőjét.

Gyorsan kihúztam magam, és pislogtam párat, hogy megnedvesítsem a szememet, majd részletesen elmeséltem neki, mivel jár a munkám. Azt, hogyan szerzek információt a számtalan hagyományos forrás mellett az internet legmélyebb bugyraiból. Hogy miként térképezem fel valakinek a teljes kapcsolatrendszerét a közösségi médiában közzétett különféle posztokból. Hogy miként lehet gyorsan megállapítani egy-egy forrás hitelességét, és hogyan vetem össze az adatokat, a következetlenségeket keresve. És hogy milyen módon mentettem meg ezzel a munkáltatóimat már kismilliószor kínos és néha kifejezetten veszélyes hiba elkövetésétől.

– Épp csak egy picit kell megbolondítani a dolgokat, és a tényellenőrzés máris tényfeltárás – mutattam rá, hogyan lehetnék hasznos egy nyomozás során.

Aubrey Merritt összeillesztette az ujjait maga előtt. A pillantása élessé és személytelenné vált, miközben mélyen a gondolataiba merült. Hosszú ideig így maradt. Én eközben úgy éreztem magam, mint egy egzotikus növény az üvegházban, amely kivirágzik az odaadó figyelemtől, utána már inkább úgy, mint a kövér disznó a vágóhídon, ami próbál eltűnni a hentes hideg és számító pillantása elől. Végül csupán porszemként tekintettem magamra. Hogy ne golyózzak be, én is jól szemügyre vettem a velem szemben ülő nőt.

Lazán elegáns ruhát viselt: bő, szürke nadrágot sötétbordó, jó minőségű, gondosan szabott selyeminggel. Szigorú arcát – a magas járomcsonttal, a hosszú, egyenes orral, a hegyes állal – vonzóvá tette a tökéletesen arányos elrendezés. Sima haját rövidre vágatta, hátul lépcsőzetesen, elöl pedig hosszúra hagyta, és gondosan betűrte a füle mögé. A holtsápadt bőrét nem próbálta meg sminkkel élőbbé tenni, és a száját meg a szemét körbevevő ráncokat sem igyekezett elfedni. Ékszerként csupán egy pár apró, ezüst fülbevalót hordott, valamint egy barna bőrszíjas, szerény analóg karórát.

Feszengtem, és bárdolatlannak éreztem magam, ahogy vele szemben ültem. Egyértelműen olyan nő hatását keltette, aki már megtalálta önmagát, és a maga kedvére öltözködik, velem ellentétben. Én órákat töltöttem az olcsó ruhaboltok próbafülkéiben, ahol tucatnyi pólót, szoknyát és nadrágot próbáltam fel, mégis üres kézzel távoztam. Bármit vettem is fel, valami nem stimmelt. A mostani öltözékem is ennek a tökéletes példája volt: egy szűk, fekete szoknya, egy kényelmetlen, bordó zakó és bőr körömcipő, ami nyomta a lábujjaimat és feltörte a sarkamat. Hirtelen rádöbbentem, mennyire elhibázott lépés volt az állásinterjús ruhámat felvenni. Egyszerűen nem voltam önmagam. De az ember mégsem mehet farmerben és pólóban egy interjúra, nem? Vagy mégis?

Miután végzett a gondos szemrevételezéssel, a nyomozó finoman megrázta a fejét.

– Nem, tényleg nem áll jól magának.

– Hogy mondja? – kérdeztem, mert egy pillanatra azt hittem, hogy a béna öltözékemre gondol ő is.

– A számítógép előtt görnyedés. A száraz tények. A szociális elszigetelődés. Nem áll jól magának. Maga nem egy Bartleby.

– Ezt nem értem.

Megint végighúzta az ujját párszor a tabletje képernyőjén, és előredőlt, hogy jobban lássa a rajta megjelenő információkat.

– Hmm, rosszul emlékeznék? Nem, nem tévedtem. Itt áll az önéletrajzában, hogy angol szakon végzett.

– Ó! – Végre leesett, mire utalt. – Úgy érti, hogy Bartleby, az írnok. A Dickens-karakter.

– Melville – javított ki szigorúan.

– Ja persze, Melville. Nyilván Melville. Tudom én is. – Őszinte leszek, nem sokat olvastam Melville-től. Vagy akár Dickenstől. A főiskola alatt esténként meg a hétvégeken pincérkedtem, úgyhogy alig maradt időm a tényleges tanulásra. A lehető legkevesebbet tanultam, épp csak annyit, amennyivel még átmentem. És ezért meglehetősen büszke voltam magamra. Most már persze sajnáltam. – Megkérdezhetem, miért gondolja, hogy nem vagyok az a Bartleby-típus? – Tudtam, hogy nem feltétlenül akarom hallani a választ, de kíváncsi voltam.

Aubrey Merritt azonban témát váltott.

– Láttam, hogy milyen érdeklődve nézett körül az irodámban, amikor bejöttünk. Árulja el, Ms. Blunt, mi nyűgözte le leginkább itt?

– Természetesen a rajz. Arról a kis házról. Annyira… – nem igazán mertem ezt a szót használni ez előtt a komoly és kiváló ember előtt – …cuki. Valós helyet ábrázol?

– Bármi más? – kérdezte, és nem törődött azzal, hogy válaszoljon.

Kezdem kissé megsértődni, amiért egymás után két kérdésemet is semmibe vette, ezért gyorsan új témát dobtam be.

– Jó, hát igen, volt még egy dolog, ami feltűnt. A kerek asztalon van egy nagyon érdekes, fosszíliaszerű tárgy. – Itt most kicsit ferdítettem. Először is pontosan tudtam, hogy az egy fosszília. Másodszor pedig nem az érdekelt, hanem az alá dugott apró cetli, amit szinte teljesen elrejtett. A cetlin a következő állt: Aubrey-nak, örök szeretettel Harrytől.

Ez a válasz már jobban tetszett a nyomozónak.

– Igen, nekem is az az egyik kedvencem. Madagaszkár partjairól származik, és egy maradványhal fosszíliája. Tudja, mi az a maradványhal?

– Hát, az úszók meg a kopoltyú alapján azt mondanám, hogy valamiféle hal. És mivel fosszília, nyilván elég régi.

– A maradványhalak négyszáztízmillió évig éltek a bolygónkon. Ez meglehetősen szép teljesítmény bármely fajtól, nem gondolja?

– De, mindenképp.

Aubrey Merritt ravaszul elmosolyodott.

– Még két kérdésem lenne az ön számára. Talán úgy véli majd, hogy semmi közük egymáshoz, vagy netán komolytalannak tartja őket, mégis fontos, hogy milyen választ ad rájuk. Az első kérdés: jobb- vagy balkezes vagyok?

Az emlékeimben kutattam a válasz után. Melyik mutatóujjával matatott a tabletjén? Nem vett kézbe tollat? Képtelen voltam felidézni. Ám miközben tehetetlen rettegéssel bámultam rá, rájöttem, hogy a válasz ott van a szemem előtt.

– Balkezes – feleltem.

– Miből gondolja?

– A jobb kezén hordja a karórát.

– A második kérdés: mi a kedvenc szava? Négy másodperce van, hogy válaszoljon.

A kedvenc szavam? Mégis mire játszik? Mindegy is, rajtam ne múljon semmi. A nyomozás jutott elsőként eszembe, de ez túl egyértelműnek tűnt, és azt hinné, csak be akarok vágódni nála. Következőként a stressz ugrott be, ami nyilván logikus ebben a helyzetben, de negatív fényben tüntetne fel. Így önkéntelenül is azt a kifejezést böktem ki, hogy jó szerencse.

Ezt a nyomozó szó nélkül hagyta. Aubrey Merritt egyszerűen csak oldalra döntötte a fejét.

– Köszönöm, hogy eljött, Ms. Blunt. Egy vagy két héten belül jelentkezem én vagy Gilbert.

Teljesen letörve kullogtam hazafelé. Az interjú ennél rosszabbul nem is sikerülhetett volna. Fájdalmas önmarcangolásom részeként összeszedtem, hány hibát követtem el.

1. Egy percet késtem.

2. Összevissza fecsegtem a mosogatómról.

3. Naivan beismertem, hogy még sosem olvastam az egyetlen létező szakmai lapot.

4. Bevallottam, hogy nemcsak a neten nyomoztam utána, de még kémkedtem is a lakásánál – méghozzá meglehetősen bénán, amint azt meg is jegyezte.

5. Rossz a testtartásom, és vérvörös a szemem.

6. A főiskolai diplomám ellenére sem tudom megkülönböztetni Dickenst Melville-től.

Ráadásul:

7. Nem voltam egy Bartleby, ami most kifejezetten rossz dolognak tűnt.

Egyetlen célom volt, amikor jelentkeztem az állásra, egy egyszerű és elérhető cél: hogy meggyőzzem a nagy nyomozót arról, hogy habár semmilyen szakmai képesítésem nincs, mégis a hasznára lehetnék. És ebben totális kudarcot vallottam.

Napokig nem hallottam felőle. Aztán megcsörrent a telefonom. Maga Aubrey Merritt hívott, és felajánlotta az állást. Majdnem fenékre ültem meglepetésemben. De gyorsan összeszedtem magam, és azonnal igent mondtam, nehogy meggondolja magát. Pedig az olyan praktikus dolgokról még nem beszéltünk, hogy mennyit keresnék, vagy mikor kellene munkába állnom. Az volt az érzésem, hogy mosolyog a vonal túlvégén, ezért összeszedtem a bátorságom, és megkérdeztem, miért engem választott a nyilván rengeteg jelentkező közül.

– Szeretem, ha teljes homály fedi a módszereimet – felelte.

Csak később jöttem rá, hogy a saját szavaimat idézte.

Megkérdezte, hogy a mostani helyemen mennyit keresek. Annyira zavarban voltam, hogy nem nyomtam fel az összeget a szokásos tíz százalékkal. Erre ő szépen rárakott plusz húsz százalékot az aktuális fizumra. Én ennek is nagyon örültem, amíg később utána nem számoltam. Akkor ugyanis rájöttem, hogy a nagyon kis fizetés húszszázalékos emelése még mindig nem túl sok, ami azt jelentette, hogy Trevorral továbbra sem tudunk az East Village-i cipősdoboz méretű lakásunkból kiköltözni. Ennek ellenére frissnek, tisztának és új fényben ragyogónak érződött az életem. Abban biztos voltam, hogy az állandó zaj, a kinyithatatlan ablakok és az időnként felbukkanó lépcsőházi patkánytetem már nem zavart annyira. Huszonöt éves koromra, sok kitérő után, végre egy olyan állást szereztem, ami lelkesített és varázslatos jövőt tartogatott a számomra. Amerika leghíresebb magánnyomozójának leszek az asszisztense!

Másnap bementem a szerkesztőségbe, és beadtam a felmondásomat.

2. FEJEZET
Próba, próba…

Két hónappal később totál magam alatt voltam. Az új munkám teljesen más volt, mint amilyennek elképzeltem. Azt gondoltam, hogy majd vállt vállnak vetve dolgozom a nagy detektívvel a különféle ügyeken, és egyik rejtélyt oldjuk meg együtt a másik után. Ehelyett az előszobából nyíló ablaktalan helyiségben – vagy talán inkább egy átalakított gardróbban? – üldögéltem naphosszat, fogadtam a telefonokat, találkozókat fixáltam le, üzeneteket vettem át, és végtelenül hosszasan keresgéltem információkat a neten.

Néha persze átfuttatott rajtam egy-egy ötletet, kíváncsi volt, hogy mit szólok egyik-másik elméletéhez, vagy az épp aktuális ügyének néhány fejleményét osztotta meg velem. Egyszer az is előfordult, hogy elmehettem vele egy menő művészeti galériába Chelsea-ben, ahonnan elloptak egy milliókat érő festményt. Ám azt az ügyet egyetlen hosszú, esős nap alatt megoldotta – szpojler: maga a galériatulajdonos volt a tettes –, és az én szerepem kimerült annyiban, hogy a nyomozóesernyőjét tartottam a feje fölé, amikor kiszállt a taxiból.

Augusztus elején, egy hétfői napon hallkan ellépdeltem a főnököm dolgozószobájának csukott ajtaja előtt, hogy beszélgessek egy kicsit Gilbyvel a konyhában. Gilbert Dixon immár több mint egy évtizede dolgozott Aubrey Merritt házvezetőjeként. Időről időre még hírszerző feladatokkal is megbízta a főnökünk: megfigyeléseket és beépített emberként némi nyomozást is végzett. Nagydarab ember volt, aki minden reggel súlyokat emelt a helyi konditeremben. Ha egy sötét sikátorban találkoztam volna vele, önként átadtam volna neki a pénzemet, és az életemért könyörögtem volna, pedig a légynek sem ártott soha.

– Türelem, Olivia, türelem. Figyeli ám, hogy mit csinálsz – nyugtatgatott, amikor azon nyekegtem neki, hogy az új melóm pontosan ugyanolyan unalmas, mint a régi.

– De hát mit csinálok? – kérdeztem kínomban. – Ingatlanhirdetéseket keresgélek, hogy megszerezzem neki a gyanúsítottak otthonainak tervrajzát. Üzletemberekről állítok össze komplett aktákat. Az országos és az állami adatbázisokat bújom a priuszok miatt. Milliméterről milliméterre átvizsgálok több ezer Instagram-posztot, hogy a háttérben megbújó apró részletek alapján belőjem, pontosan hol készítették őket.

– Még csak kóstolgat – helyesbített Gilby. – Azt nézi, hogyan reagálsz a kihívásokra, és miként kezeled a csalódást. Hihetetlenül komolyan veszi a munkáját, és nem fogad maga mellé akárkit. Először ki kell derítenie, milyen fából faragtak. Az előző két asszisztense közül egyik sem bírta egy hónapnál tovább. A tény, hogy te még itt vagy, már önmagában lenyűgöző.

Levett a fogasról egy pórázt.

– Tessék! Miért nem viszed el Sarge-ot egy körre, és akkor te is szívhatsz egy kis friss levegőt? Ha keres, majd megmondom, hogy elküldtelek a boltba valamiért.

Sarge Gilby kutyája volt, egy laza hatvankilós bullmasztiff. A detektív elviselte a hatalmas, nyáladzó állat jelenlétét, mivel tudta, hogy ha nem így tenne, Gilby felmondana. Amennyire beleláttam a dolgokba, Gilby volt az egyetlen ember a világon, akinek az akarata előtt néha még a nagy Aubrey Merritt is meghajolt. Mivel Gilby nemes lelkű és tisztességes férfi, nagyon ritkán használta ki ezt a lehetőséget, és akkor is csak a jó szándék vezérelte. Sarge-dzsal kapcsolatban is kedvesen, ám határozottan elmagyarázta a detektívnek, hogy a bullmasztiff híresen jó őrkutya, és egy nap még jól is jöhet a jelenléte, ha felbukkan egy leleplezett erőszakos elkövető vagy akár egy elégedetlen ügyfél, akinek az ügye végül több kárt okozott, mint amennyi haszonnal járt.

Ezt meglehetősen kételkedve fogadtam, hiszen Sarge-ot egy kiscica természetével áldotta meg a sors. Ráadásul táskás szeme volt, petyhüdt szája, óriási, puha mancsa és ősz bajsza, ami elárulta a korát (mind a tizennégy évét). Ha a nevén szólítottam, felemelte nagy, busa fejét, amikor pedig meghallotta a séta szót, komótosan feltápászkodott. Több szót is ismert, de ez volt a kedvence. Rácsatoltam a pórázt a nyakörvére, és végigvezettem a folyosón, a lakás bejáratáig. Lassan cammogott már, és a hátsó fele kifelé tendált, mert csak most kelt fel, és az öreg ízületei nem járatódtak még be. Elmentünk Aubrey Merritt dolgozószobájának ajtaja előtt. Akárhogy is hegyeztem a fülemet, nem hallottam semmit. Felőlünk akár aludhatott is. Vagy hát meg is halhatott, azt sem tudtuk volna.

Sarge és én már majdnem kiléptünk a bejárati ajtón, amikor az irodámból telefoncsörgés hallatszott. A nyomozóiroda vonalas számát hívták, azt, amelyiket a honlapunkon feltüntettünk, és nekem jutott a feladat, hogy fogadjam az ide érkező hívásokat, és átvegyem az üzeneteket. Általában dilinyósok, újságírók vagy potenciális ügyfelek voltak a vonal túlsó végén.

Ledobtam a pórázt, és visszasiettem az asztalomhoz. Tiszta mázli volt, hogy még nem mentem ki a lakásból. Sarge-ot magához térítette a hirtelen irányváltásom, ezért kalandvágyón utánam oldalazott.

Felkaptam a telefonkagylót.

– Merritt Nyomozóiroda, jó napot kívánok!

– Ms. Merritt-tel szeretnék beszélni.

– Ms. Merritt épp egy megbeszélésen van, megkérdezhetem, ki keresi? – szajkóztam azt, amit ilyenkor mondanom kellett.

– A nevem Haley Summersworth. Vermontból hívom.

A Vermont névtől vajon le kellett volna esnie az államnak? Mert ha igen, hát ez nem jött be. Aubrey Merritt kismillió államban és jó pár külföldi országban is végzett nyomozómunkát. Bármilyen szép állam is Vermont, nem hinném, hogy ellenállhatatlan vonzereje lenne a főnököm számára.

– Alapvetően milyen ügyből kifolyólag és kapcsolatban szeretné elérni Ms. Merrittet? – Huh, a fülem is belesajdult a rémes mondatba.

– Igencsak személyes és… bonyolult dologról lenne szó. – Olyan szomorúan csengett a hangja, hogy kezdtem megsajnálni.

– Értem. Én Olivia Blunt vagyok, Ms. Merritt asszisztense, és biztosíthatom róla, hogy a nyomozóirodánkat a teljes diszkréció jellemzi, akár meglévő, akár leendő ügyfelekről van szó. – Ezzel a jól begyakorolt mondattal igyekeztem megnyugtatni a tartózkodóbb telefonálókat.

A mostani hívó is gyorsan megadta magát.

– Ó, értem. Az anyámról lenne szó. A múlt héten meghalt.

– Részvétem.

– Mindenki azt mondja, hogy öngyilkos lett. De én másként látom. Szerintem meggyilkolták. Igazából tudom, hogy ez történt. Gyilkosság.

A gyilkosság szót kicsit zagyván, túlságosan feszélyezve ejtette ki, mintha idegen nyelven szólalt volna meg, és nagyon figyelne a kiejtésére.

– Van erre bizonyítéka is? – kérdeztem reménykedve, kicsit elébe menve a dolgoknak.

– Hát, nem igazán…

– Mindegy is, ez úgysem feltétel.

– Ms. Merrittet esetleg érdekelhetné egy ilyen ügy? – tudakolta.

– Valószínűleg igen, de nem állíthatom biztosan. Számtalan tényező befolyásolja a döntését. Természetesen ő is beszélni akar majd önnel. És hát az időbeosztásától is függ.

– Igen, gondolom, egy ilyen híres detektív biztosan nagyon elfoglalt.

– Nagyon. – Minden érdeklődőben azt a benyomást kellett keltenem, hogy a főnököm alig látszik ki a munkából. Így könnyebben visszautasíthatta azokat az ügyeket, amikhez nem volt kedve.

Valójában aznap reggel zárta le a legutóbbi ügyét. Az ügyfél, egy idős úriember délelőtt tíz órakor járt az irodában, hogy meghallgassa, mire jutott a híres nyomozó. A férfit az elmúlt időszakban három majdnem halálos kimenetelű baleset is érte, és azt gyanította, hogy az üzlettársa az életére tör. Irigykedve néztem, amikor becsukódott mögötte a főnököm dolgozószobájának ajtaja. Bármit megadtam volna, hogy részt vehessek azon a megbeszélésen.

– Igazán remélem, hogy Ms. Merritt tud segíteni nekem – mondta Haley Summersworth. – Fogalmam sincs, hová fordulhatnék. Itt senki sem hisz nekem. Se a családom, se a barátaim. Mind azt hajtogatják, hogy nyilván sokkot kaptam. És hogy engedjem el a rosszérzésemet, és lépjek tovább. De hát hogy tehetném? Kizárt, hogy az anyám öngyilkos lett volna. Ebben biztos vagyok. Csakhogy nem tudom bebizonyítani.

– Nagyon együttérzek önnek, Ms. Summersworth. Őszintén mondom, hogy őrjítő, amikor a hozzánk közel állók egyszerűen semmibe veszik az aggodalmunkat.

– Ó, hála az égnek! Nem is tudja, milyen megkönnyebbülés olyasvalakivel beszélni végre, aki megért.

– Teljesen megértem. Most pedig leírnám a telefonszámát és az e-mail-címét, és amennyiben Ms. Merritt megfontolja, hogy elvállalja az ügyét, akkor időpontot egyeztetek önnel egy megbeszélés erejéig. Ms. Merritt általában szívesebben találkozik a potenciális ügyfelekkel személyesen, de ha szükséges, akkor online is beszélhetnek. – Lejegyeztem a nő minden elérhetőségét.

– Kérem, mindenképp említse meg neki, amit mondtam – jegyezte meg Ms. Summersworth. – Én teljes mértékben meg vagyok győződve róla, hogy gyilkosság történt, és ha elvállalná az ügyet, ő biztosan megtalálná ennek a bizonyítékát. Legyen szíves, és próbálja meg rábeszélni, jó? Megtenné?

– Hogyne, igyekezni fogok, Ms. Summersworth. Minden jót!

Letettem a kagylót, és beizzítottam a számítógépemet. Mielőtt továbbküldenék egy potenciális ügyfelet a főnökömhöz, össze kellett állítanom egy aktát az alapvető információkkal az ügyfélről, az ügyről és az áldozatról, már amennyiben volt. Ehhez általában egy órát kutakodtam az interneten, így összeszedtem annyi háttéradatot, hogy Aubrey Merritt eldönthesse, érdemes-e egy Zoom-beszélgetésre időt szánnia.

Sarge egy darabig türelmesen üldögélt az íróasztalom mellett, izgatott várakozással bámult rám, de amikor hallotta, milyen sebességgel csapkodom a billentyűzetet, lemondóan sóhajtott egy nagyot, és visszatrappolt a konyhában lévő fekhelyéhez.

Egy órával később egy sor új információval felfegyverkezve bekopogtam a főnökömhöz, majd bebocsátást nyertem a dolgozószobájába.

3. FEJEZET
Egy gyanús haláleset

Aubrey Merritt a kertre néző ablakfülkében állt, háttal nekem, a festőállvány előtt.

– Ó, remek! Új ügyet hozott nekem – jegyezte meg anélkül, hogy hátrafordult volna.

– Honnan tudta? – kérdeztem még az ajtóból.

– Lássuk csak: csörög a vonalas telefon, a szőrös barátja visszacammog a helyére, és ötvenöt percen keresztül nem hallok a szobám előtt ellopakodó lépéseket. Ezt követi egy meglehetősen határozott, nem pedig félénk kopogás, és belép maga, a kezében tucatnyi cédula.

– Azt végképp nem tudhatja, hogy cédulák vannak a kezemben! – erősködtem.

– Az ég szerelmére, ez csak tipp volt, Blunt! Méghozzá meglehetősen nagy biztonsággal megkockáztatott tipp, hiszen mindig mindent cédulákra ír. Mint minden jó mesterember, ragaszkodik a jól bevált eszközeihez. Gyanítom, ebben a pillanatban is legalább fél tucat különböző színű filctoll és egy rakás összegyűrt cédula hever az íróasztalán.

A kisujjával elmaszatolt egy vonalat a szénrajzán.

– Hát akkor jöjjön be! Ígérem, nem harapok.

Leültem a zöld bársonykanapéra, de az olyan alacsony és puha volt, hogy majdnem belesüppedtem. Elrendezgettem a céduláimat az ölemben, és megdöbbenve néztem, hogy remeg a kezem. Mindig is feszengtem a főnököm társaságában, és ezen kicsit sem segített az, amit Gilby mesélt. Előttem már két asszisztensét kirúgta. Vajon az én napjaim is meg voltak számlálva? Vagy Gilby jól gondolta, és már túljutottam az első fordulón? És ha igen, akkor mit csináltam jól?

Nekiláttam leírni az ügyet.

– Egy nő látszólag öngyilkosságot követett el. A lánya azonban úgy véli, hogy gyilkosság történt.

– Azt a mindenit, ez aztán a különleges eset! – morgolódott Aubrey Merritt.

Nem szóltam semmit, mert már elég régóta ismertem ahhoz, hogy tudjam, ilyenkor csak tettette a közömbösséget. Az új ügyek minden egyes alkalommal felcsigázták az érdeklődését. Ugyan jobban szerette a fontos és nagy bevétellel kecsegtető eseteket, de sosem utasított el valakit, aki segítségre szorult. A múltkor ingyen is elvállalta a helyi postásunk ügyét, aki azt állította – mint kiderült, jogosan –, hogy a kollégája hamisan vádolta meg azzal, hogy lopott a munkanélküli-segélyből.

– Az elhunyt neve Victoria Summersworth – folytattam. – Július tizenharmadikán halt meg, miután lezuhant a háza erkélyéről. Aznap ünnepelte a hatvanötödik születésnapját, a Champlain-tó melletti Vadlúd Wellnessközpontban. A partin hetven barátja köszöntötte fel.

A nyomozó egy lépést hátrált, és onnan nézte elgondolkodva a rajzát, majd letette a szénceruzáját a festőállvány szélére, és megtörölte a kezét a ronggyal. Kikötötte a köpenye zsinórját, a feje fölött átemelve levette, és az állvány sarkára akasztotta. Minden egyes mozdulata tökéletesen átgondolt volt. Még sosem láttam, hogy kapkodna, mégis mindig mindenki előtt járt.

– Folytassa! – mondta, miután leült a gyönyörű asztala mögé, és kétkedőn rám pillantott.

Sokat segített a kutakodásomban, hogy az asszony halálát követően a Facebook-oldala szinte berobbant. Már alapból szépszámú barátja volt – egészen pontosan hétszázhetvenhárom –, akik mind lelkes elismerő kommenteket posztoltak az asszonyról, a támogatását élvező sokféle intézmény és társaság pedig önzetlenségének számtalan bizonyítékát sorolta fel. Rögtönzött búcsúztató kerekedett a közösségi médiában, amely őszintének és szívből jövőnek tűnt, habár ilyenkor nyilván mindenki a pozitívumokat emeli ki.

– Meglepően sok barátja és ismerőse volt, akik szívből törődtek vele – jegyeztem meg.

– Ugye nem hiszi el, amit az emberek a Facebookon posztolnak?

– Persze hogy nem – nyugtattam meg. – De ha az ott kifejezett szeretet és törődés akár töredéke is igazi, az már elmond valamit a személyiségéről.

A főnököm felvonta a szemöldökét, láthatóan nem győzte meg az érvelésem.

– Ha valóban olyan szent volt, mint azt állítja, akkor több mint valószínű, hogy tiszta hülye volt.

Leesett az állam.

– Miért?

– Az igazán jó emberek, és ilyen nagyon kevés van ám, azt gondolják, hogy mindenki más is olyan, mint ők. A legjobbat feltételezik a barátaikról, a nézeteltérések lehetőségét a minimálisra csökkentik, és minden botlást megmagyaráznak valahogy. Boldogan ugrándoznak végig a sötét sikátorokon, ahol a vidám füttyszó elnyomja az őket követő bűnöző lépéseinek zaját. Velünk ellentétben az efféle emberek nem veszik észre a rosszakaróikat. Épp ezért a világ csupa veszély a számukra.

– Ez annyira… hogy is mondjam, sötét világkép.

Felszegte az állát, és úgy nézett le rám, összehúzott szemmel.

– Nem azért vagyunk itt, hogy virágkoszorúkat fűzzünk, Blunt. Egy nő meghalt. Vagy magát ölte meg, vagy megtette valaki helyette. Ez mégis miként lehetne könnyű téma? Most pedig térjünk rá, hogy miket írt fel azokra a cédulákra.

A leszidást félretéve gyorsan belekezdtem az elhunyt nő életrajzába:

– Victoria Mary O’Shaughnessy néven született a Vermont állambeli Vergennesben. Ez egy kisváros nem messze Burlingtontól, és csupán néhány kilométerre van a némiképp sznob Vadlúd Wellnessközponttól, ahol gyerekkorában nyilván sosem járt, felnőttként mégis a tulajdonosa lett. Az apja asztalos, az anyja titkárnő volt, de ők nem igazán hagytak digitális nyomot maguk mögött. Victoria állami iskolába járt, átlagos diák volt, majd az állami főiskolán szerzett tanári diplomát. A karrierje másfelé vitte végül, mivel a burlingtoni Jégmadár Városfejlesztő Társaságnál vállalt munkát, ahol szépen lassan haladt felfelé a ranglétrán. Először marketingasszisztens, aztán marketingmenedzser, végül marketingigazgató lett. A karrierje akkor ért véget, amikor harmincöt évesen feleségül ment az ötvenegy éves főnökéhez, Warren Summersworthhöz, aki a vállalat vezérigazgatója volt.

Lélegzetvételnyi szünetet tartottam, és észrevettem, hogy Aubrey Merritt lehunyta a szemét, ami nála egyet jelentett azzal, hogy figyelmesen hallgat. Kissé magabiztosabban folytattam:

– Ezáltal mostohaanyja lett Warren két gyermekének, a kilencéves Neilnek és a hétéves Laurennek, akiknek az édesanyja az előző évben halt meg rákban. A házasságuk első öt évében két gyermekük született: Scott és Haley. Warren Summersworth hetvenegy évesen halt meg, így Victoria lett a Jégmadár Városfejlesztő Társaság és a Vadlúd Wellnessközpont többségi tulajdonosa. Kinevezte Neilt, a legidősebb fiút, hogy vezesse a városfejlesztő céget, míg ő maga a wellnessközpont menedzselését vállalta magára. Folyamatosan bővítette és korszerűsítette a nyaralócentrumot egészen pár évvel ezelőttig, amikor is átadta a vezetést a házaspár harmadik gyermekének, Scottnak. Most is Scott a Vadlúd ügyvezető igazgatója.

A detektív szeme kipattant.

– A gyilkosságokat leggyakrabban az áldozathoz közel állók követik el. Ez különösképpen valószínű ebben az esetben, hiszen úgy tűnik, Victoria Summersworth teljesen átlagos életet élt.

– De még nem tudjuk, hogy tényleg meggyilkolták-e – vetettem közbe. – Nem kellene előbb ezt kiderítenünk?

A nyomozó felemelte a mutatóujját, és úgy figyelmeztetett, mint egy pedáns tanítónő: ejnye-bejnye.

– Az öngyilkosság és a gyilkosság közti különbség jelen esetben mellékes a számunkra. A tény az, hogy valaki megölte Victoria Summerswortht. Ez vagy maga az elhunyt volt, vagy egy most még ismeretlen elkövető. Csupán annyiban módosítunk a gyilkossági esetekben alkalmazott módszerünkön, hogy itt az áldozatot kezeljük első számú gyanúsítottként.

– Haley Summersworth nem tágított attól a meggyőződésétől, hogy az anyja nem ölte meg magát – jegyeztem meg, majd gyorsan hozzátettem: – bár én nem hittem neki.

– Nagyon jó, Blunt. Ne is higgyen neki! Senkinek se higgyen! Minket kizárólag a tények érdekelnek, csakis a tények. Folytassa!

– Victoria pasiját Monty Drapernek hívják. Kismillió kép van róla a nő közösségi médiás oldalain, és igazi turbékoló gerlepárnak tűnnek. Elvileg a férfi bridzsbajnok, aki telente országszerte indul versenyeken. Nyaranta pedig a Vadlúdban ad bridzsórákat.

– Ő is a főbb gyanúsítottak között szerepel, a négy gyerekkel együtt.

Elsápadtam.

– Úgy véli, hogy az egyik gyereke ölhette meg? – Ez bennem eddig fel sem merült lehetőségként.

– Mi a baj? Az anyagyilkosság gondolatától remeg a térde?

– Őszintén szólva igen – vallottam be. – Mennyire beteg ember gyilkolja meg azt a nőt, aki kilenc hónapon át a szíve alatt hordta, és egész gyerekkorában gondoskodott róla?

– Na de mi van akkor, ha az anya bántalmazó volt? És egy nap a felnőtt gyereke épp dührohamot kapott? Vagy a felnőtt gyermeke rosszindulatú narcisztikus személyiség? Netán pszichopata?

– Jó, értem, hallottam már ilyen esetekről. De az anyagyilkosság akkor is meglehetősen ritka, nem? Még az ókori görög és római istenek sem alkalmazták túl gyakran, pedig ők rendszeresen kinyírták a családtagjaikat.

– Nahát, nahát, látom, mégiscsak ragadt magára valami azon a főiskolán. Gondolom, Oresztészre és Klütaimnésztrára utal?

Nagyot nyeltem. Rájuk utaltam volna? Gondoltam, jobb, ha bólogatok, abból baj nem lehet.

– És emlékszik, mi motiválta Oresztészt?

– Így kapásból most nem. – Vagyis inkább egyáltalán nem.

– Oresztész Klütaimnésztra és Agamemnón, a mükénéi király fia volt. A király távollétében Klütaimnésztra összeállt Aigiszthosszal, Agamemnón unokatestvérével. Amikor a király hazatért, Aigiszthosz meggyilkolta. Oresztész azzal állt bosszút az apján, hogy megölte az anyját és annak szeretőjét is. Így már rémlik?

Aubrey Merritt reménykedve nézett rám.

– Persze, most, hogy mondja… Klütaimnésztra. Ő volt az anya, igaz? És Oresztész meggyilkolta, mert lefeküdt Aga… Aga… szóval azzal a másik fickóval.

A főnököm az égnek emelte a tekintetét.

– Sose pókerezzen, Blunt, szörnyen blöfföl. Minden egyes gondolatát és érzését le lehet olvasni az arcáról.

Összerendeztem a vonásaimat, és reméltem, hogy ezúttal faarccal ülök. De ha Aubrey Merrittnek igaza volt – bár nem gondoltam, hogy igaza lenne, vagyis nem teljesen –, akkor egyértelműen látszott rajtam, hogy feszengek.

– Oresztészt a bosszú motiválta – folytatta. – Ugyanúgy, mint Hamletet, csak Hamletnek nem volt meg a kellő bátorsága ahhoz, hogy ténylegesen gyilkoljon. Az ókori drámaírók, Shakespeare és az elmúlt évszázadok nagy írói mind jól tudták, hogy a családi kör remek táptalaja a kontrollálhatatlan érzelmeknek. A legsimább felszín alatt is forrhatnak az indulatok. Ezt sose felejtse el.

Komolyan bólogattam, és magamban ismételgettem: Mindig számolj a dühös családtagokkal! Habár nem értettem egyet azzal, amit Hamlettel kapcsolatban mondott – szerintem Hamlet épphogy elég bátor volt ahhoz, hogy ne ölje meg a nagybátyját –, de ennek megvitatását inkább elnapoltam.

– Van még egy említésre méltó dolog – jegyeztem meg. – Az elhunyt nő férjével, Warrennel kapcsolatos. Balesetben halt meg, amikor a Champlain-tavon vitorláztak. Victoria is vele volt, amikor történt. Vihar támadt, a széljárás megfordult, és a vitorlafa váratlanul lelökte a fedélzetről. Warren holttestét csak másnap találták meg.

– Ó, te jó ég! Milyen tragikus! – mondta a nyomozó, látványosan felélénkülve.

Na és most ki blöfföl?, kérdezhettem volna.

– A baleset tizennégy évvel ezelőtt történt. Nem értem, mi köze lehet a mostani esethez – tettem hozzá.

– A tizennégy év valóban hosszú idő. Ám egy mélyen szeretett vagy mélyen gyűlölt családtag halálának árnyéka örökké rávetül az emberre. A kérdések még évtizedekkel később is felmerülhetnek. Hiszen mégis hogyan lehetünk biztosak abban, hogy valójában mi történt azon a hajón? Az asszony nem tehetett semmit, de ezt csak ő állította. És vajon hihetünk neki? Gondolom, a gyerekeknek megvan a maguk véleménye erről…

Az arckifejezése ellágyult, a teste láthatóan ellazult. Csodálkozva néztem ezt a látványos változást. Olyan elégedettnek tűnt, mintha most hallgatott volna végig egy kedves esti mesét.

– Azonnal egyeztessen egy időpontot Ms. Summersworthszel, hogy online beszélhessek vele – mondta álmodozva, félig becsukott szemmel. – Úgy döntöttem, hogy elvállalom ezt az ügyet. Gondoljon csak bele, Blunt! Holnap ilyenkor már a Champlain-tó partján leszünk, ahol hasonlóan lenyűgöző kérdések várnak majd ránk, és mindre választ kell találnunk.

Feltűnt, hogy milyen örömmel beszél egy olyan helyzetről, amelyet a legtöbb ember elborzadva fogadna. De ennél is megdöbbentőbb volt a többes szám a mondatában.

– Megyünk? Úgy érti, hogy én is magával megyek Vermontba?

Kipattant a szeme.

– Hát egyedül nem is jutnék oda.

Ezt a választ egy pillanatra nem értettem, aztán eszembe jutott, hogy Aubrey Merritt nem tud vezetni. Ez a tény először meglepett, de gondoltam, biztos van valami nyomós oka – esetleg egy szörnyű baleset? –, mivel minden más téren foggal-körömmel ragaszkodott a függetlenségéhez. A városi közlekedésben vagy Gilbyre támaszkodott, vagy sofőrszolgálatot hívott, aztán hevesen szidta őket. Az első munkanapomon megkérdezte tőlem, hogy van-e jogosítványom meg autóm, és én mindkettőre igennel válaszoltam. Kicsit ferdítettem csak, ugyanis nem volt saját kocsim. Bármikor elkérhettem viszont apám régi autóját, amit a munkához vett pick-upja mellett megtartott.

– Ha arra kér, hogy vigyem el, az nem gond. Szívesen megteszem – mosolyogtam, de hamar lefagyott az arcomról a mosoly, amikor eszembe jutott, ahogy a chelsea-i utcasarkon állok, és a nyomozó fekete esernyőjét tartom a szakadó esőben. Az elmúlt hetek csalódása hirtelen elöntötte a szívemet. Most tényleg beleegyeztem, hogy sofőrködjek? Csak furikázzam mindenfelé? Bizony, simán lehet. A fejemben egy kis hang szólalt meg: Ne hagyd magad! Ha nem állsz gyorsan a sarkadra, kihasználnak, és egész életedben kocsiajtókat fogsz nyitogatni, meg ernyőket tartasz.

– Bökje gyorsan ki, mi jár a fejében! – mondta unott hangon Aubrey Merritt.

Nagyon nyeltem, és erőt vettem magamon.

– Hát, amikor felajánlotta ezt az állást, természetesen nagyon örültem, hogy együtt dolgozhatok önnel. Csak hát azt hittem, hogy az asszisztenseként, nem is tudom, mondjuk, együtt dolgozhatnék önnel a nyomozásokon. És eddig, azt az egy műkincsrablást leszámítva, amiben igazán semmi szerepet nem játszottam, mást se csináltam, csak titkárnősködtem meg a neten kutakodtam. Mégpedig rengeteget. És most talán még sofőrködhetek. Nem arról van szó, hogy nem akarom, csak hát olyan szívesen segítenék más dolgokban is.

– És a „más dolgok” alatt azt érti, hogy…?

– A nyomozásban. A felderítésben. – Rápillantottam, bár a gyomrom teljesen összeszorult.

Felvette a szemüvegét az íróasztalról, és lazán pörgette az egyik szárát fogva.

– Úgy gondolja, készen áll rá?

– Igen. – Végig készen álltam, tettem volna hozzá szívem szerint.

– Hmm. – Sötéten csillogó szemmel nézett rám. – És mit tenne, ha azt mondanám, egyszerűen sofőrre van szükségem? Csak sofőrre, semmi másra.

Mérhetetlenül elszomorodtam. A lelki szemeimmel már láttam magam előtt, ahogy az esőáztatta álmaim a csatornában landolnak. Ugyanakkor azt is éreztem, hogy kóstolgat, mintha arra várna, hogy végre álljak ki magamért.

– Tudja, Ms. Merritt, nem ülhetek egész életemben egy fülkében vagy egy aprócska irodában. Többre vágyom, kihívásokra vagy valamire. Új dolgokat akarok tanulni. Ha nem teszem, akkor nem is tudom, de szerintem elfonnyadok. Sajnálom, ha úgy érzi, túldramatizálom az egészet, viszont biztosan megérti. Maga is mondta, hogy nem vagyok egy Bartleby. Azért ismerte fel ezt, mert maga sem egy Bartleby.

Csend telepedett a szobára. Behunytam a szemem, és vártam a választ. Amikor egy ideig nem történt semmi, kinyitottam a fél szememet, és láttam, hogy Aubrey Merritt hátradőlt a székében, és elgondolkodva rágja a szemüvege szárát. Végül felsóhajtott.

– Gilberttől biztosan hallotta, hogy idén már két asszisztenst is megpróbáltam betanítani. Mindkettő alkalmatlannak bizonyult a feladatra. Az egyiknek fel sem tűnt, amikor a gyanúsítottunk a szemébe hazudott, a másik pedig elvesztette a feljegyzéseket tartalmazó füzetét a metrón… Pontosabban úgy hitte, hogy a metrón hagyta. – A nyomozó undorodva elhúzta a száját. – Őszintén szólva ez időpocsékolás, az én időm pedig túlságosan drága ahhoz, hogy újabb tehetségtelen önjelölt detektívre vesztegessem.

– Én nem vagyok tehetségtelen önjelölt detektív. Én más vagyok.

Már vártam, hogy tesz valami gúnyos, lenéző vagy kétkedő megjegyzést, de nem szólt semmit. Ledobta a szemüvegét az asztalra, és megvonta a vállát.

– Hát jó, Blunt. Nehogy azt higgye, hogy nem vettem észre, milyen makacs állhatatossággal végzi a munkáját. Kitartóan megvizsgál minden részletet, ez pedig dicséretes. Egyszer-kétszer beszélgettem magával az esetekről, és ez csekély mértékben még hasznosnak is bizonyult. Úgy vélem, kiérdemelte a lehetőséget, hogy nagyobb részt kapjon a nyomozásokból. Legalább kiderül, hogy tényleg van-e olyan ügyes, mint amilyennek hiszi magát. De figyelmeztetem: a türelmem már fogytán.

– Köszönöm, Ms. Merritt. Aubrey.

A mutatóujj megint a magasba lendült, és fenyegetően mozgott.

– Megengedtem, hogy a keresztnevemen szólítson?

– Nem. Ms. Merritt.

– Elég lesz csak a vezetéknevem.

– Rendben. Merritt. Ígérem, nem bánja meg, hogy megbízik bennem. – A megkönnyebbülés még a lelkesedésemet is felülírta. Kiálltam magamért, és győzedelmeskedtem! Most pedig minél hamarabb el akartam tűnni innen, hogy megnézzem, mindenem egyben van-e még.

– Hmm. Azt még meglátjuk. Legyen itt holnap reggel nyolcra. Parkoljon le a ház előtt, én majd kijövök. És az ég szerelmére, el ne késsen! Hosszú az út Vermontba, nekünk meg azelőtt kell odaérnünk, hogy a nyom még jobban kihűlne.