A mű eredeti címe: The Good Thieves

Originally published in Great Britain in 2019 by Bloomsbury Publishing Plc

All rights reserved

Text copyright © Katherine Rundell, 2019

Illustration copyright © Matt Saunders, 2019

Hungarian translation © Nánási Yvette, 2021

A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában nem sokszorosítható.

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. ifjúsági könyvkiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2021

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Nánási Yvette

Felelős szerkesztő: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Aranyossyné Bondi Judit

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-092-2

Szerkesztőmnek, Ellen Holgate-nek
és az ügynökömnek, Claire Wilsonnak.

Szerencsés vagyok, hogy két ilyen emberrel
dolgozhattam együtt.

ELSŐ FEJEZET

Vita összeszorította a száját, és úgy üdvözölte a várost, mint egy bokszoló az ellenfelét a nagy összecsapás előtt.

Egymagában állt a hajó fedélzetén. A tenger vad volt és viharos, a sós permet kilenc méterre is felcsapott a levegőbe, így az óceánjáró többi utasa – Vita anyját is beleértve – nagyon is észszerűen a kabinja biztonságában keresett menedéket.

De hát az észszerű döntések végül nem minden esetben bizonyulnak észszerűnek.

Vita kiosont a kabinból, és most ott állt a szabadban, két kézzel markolva a korlátot, mialatt a hajó egy akkora hullámon lovagolt, mint az operaház. Így történhetett, hogy ő volt az, aki elsőként pillantotta meg a várost.

– Ott van! – kiáltott fel egy hajósinas. – Ott, a távolban, a bal oldalon!

New York előbukkant a ködtakaróból. Magas volt, kékesszürke és gyönyörű. Annyira gyönyörű, hogy a szépsége mágnesként a hajó orrába vonzotta Vitát, hogy onnan bámulja tovább. Áthajolt a korláton, amennyire csak mert, amikor hirtelen valami a feje felé repült.

A kislány felsikoltott, és lebukott. Az égen egy sirály üldözött egy fiatal varjat, hangosan rikácsolva és vijjogva a hátát csipkedte. Vita elgondolkodott. Úgy érezte, ez nem éppen tisztességes küzdelem. A zsebébe nyúlt, és megmarkolta a smaragdzöld üveggolyóját. Dühös volt a sirályra, így hát gyorsan felmérte a távolságot és a megfelelő szöget, célzott, hátrahúzta a karját, és dobott.

Az üveggolyó pontosan a tarkója közepén találta el a sirályt. A madár egy feldühödött hercegnőt is megszégyenítő hangon felvijjogott. A varjú megpördült a levegőben, és sietve távozott New York felhőkarcolóinak irányába.

*

Amint a hajó kikötött, Vitáék taxiba szálltak. Az anyja nagy gonddal kiszámolt egy maréknyi aprót, és megadta a címet a sofőrnek.

– Kérem, vigyen minket ebből a pénzből minél közelebb ehhez a címhez – mondta. A sofőr végignézett az asszony nagy műgonddal toldozott ruhaszegélyén, és bólintott.

Manhattan sebesen száguldott el mellettük az ablakon túl, nem látszott belőle más, csak élénk színek villanásai a viharvert tégla- és kőépületek között. Elhaladtak egy mozi mellett, melynek falait Greta Garbo képei díszítették, és ami előtt egy férfi csípős homárollókat árult egy mozgó ételárusító kocsiból. A kereszteződésen egy villamos dübörgött keresztül, és épphogy csak elkerülte az ütközést a Gyarmati Finomságok feliratú teherautóval. Vita csak úgy szívta magába a várost. Igyekezett megjegyezni az utcák elrendezését, és magában térképet készített a környékről, hangosan suttogva az elnevezéseket: Washington utca, Greenwich sugárút.

Amikor elfogyott a pénz, gyalog folytatták az útjukat. Olyan gyorsan haladtak a Hetedik sugárúton, ahogy Vita bőröndökkel megpakolva menni tudott az ádáz szélben, időről időre beleütközve a csíkos öltönyt viselő férfiakba és a hegyes cipősarkú nőkbe.

– Ott van! – szólalt meg Vita anyja. – Az, ott nagypapa lakása!

A Hetedik sugárút és a Nyugati Ötvenhetedik utca sarkán álló épület barna kőtömbje magasan és fenségesen tornyosult az emberektől nyüzsgő járda felett. Egy rikkancs álldogált előtte, és hangosan kiabálta a szélbe a legfrissebb híreket.

A házzal szemben, az utca túloldalán világospiros téglaépület állt, a homlokzata csupa dísz és cikornya. A falán lévő tartókban két zászló csapkodott vadul a szélben. Felettük színes üvegmozaikból kirakva a „Carnegie Hall” felirat volt látható.

– Milyen nagyon… Nagyon elegáns – szólalt meg Vita. A lakóház úgy festett, mintha duzzogva csücsörített volna a világra. – Biztos vagy benne, hogy jó helyen járunk?

– Egészen biztos – felelte az anyja. – A legfelső emeleten lakik, fent, pontosan a tető alatt. Régebben ott laktak a szobalányok. Kicsit szűkösen leszünk, de hát nem maradunk sokáig.

A hazaútra vett jegyük aznaphoz három hétre szólt. Vita anyja azt mondta, hogy ez az idő pont elég lesz arra, hogy átnézzék nagypapa papírjait, bepakolják a kevéske holmiját és rávegyék az öreget, hogy tartson velük.

– Gyere! – szólt rá az anyja mesterkélten vidám hangon. – Menjünk, és keressük meg!

A lift nem működött, így hát Vita bicegve, amilyen gyorsan csak a lába engedte, félig rohanva tette meg az utat a lépcsőn, fel, egészen a nagypapája lakásáig. A bőröndje újra meg újra nekicsapódott a falnak, ahogy sebesen száguldott a keskeny lépcsőházban, tudomást sem véve a bal lábában egyre erősödő fájdalomról. Kifulladva állt meg az ajtó előtt. Bekopogott, de nem érkezett válasz.

Az anyja ekkor jelent meg lihegve az utolsó lépcsőfordulóban. Amikor odaért Vita mellé, lehajolt, és kivette a lábtörlő alól a lakás kulcsát. Egy pillanatra elbizonytalanodott, és habozva nézett a lányára.

– Biztosra veszem, hogy nem lesz olyan rossz bőrben, mint gondoljuk – mondta aztán –, de…

– Mama! Már vár minket!

Az anyja kinyitotta az ajtót. Vita végigviharzott a folyosón, ám a szobához érve dermedten megtorpant.

Nagypapa mindig is vékony volt, jóképű és szikár, a végtagjai elegánsak és hosszúak, kékeszöld szeme ravaszkásan csillogott. De most aszottnak tűnt, a szemei pedig beesettek voltak. Ujjai a tenyere felé görbültek, mintha épp ökölbe készült volna szorítani a kezét. Olyan benyomást keltett, mintha minden egyes porcikája minél távolabb akarna húzódni a külvilágtól. A széke mellett, a falhoz támasztva egy sétabot állt. Nagypapának korábban nem volt szüksége botra.

Az idős ember nem vette észre Vitát, és a kislánynak egy másodpercre olyan érzése támadt, mintha a nagyapja arca maga lenne a megtestesült gyász.

– Nagypapa! – kiáltotta elfúló hangon.

Mire a nagyapja odafordult, az arcát már átjárta a fény, amitől Vita újra fellélegzett.

– Gézengúz! – üdvözölte az idős ember, majd felállt, és Vita a karjába vetette magát. Nagypapa csak nevetett és nevetett, pedig a kislány majd’ elsodorta.

– Julia – fordult Vita anyjához, amikor ő is belépett a szobába. – Csak három napja kaptam kézhez a sürgönyödet, különben megpróbáltalak volna lebeszélni…

Vita anyja megrázta a fejét.

– Próbálj csak leállítani minket, apa!

Nagypapa az unokájához fordult.

– Mosolyogj rám még egyszer, kis Gézengúzom!

Így hát Vita elmosolyodott, először magától értetődően, azután pedig – amikor nagypapa nem vette le róla a szemét – egyre szélesebben vigyorogva, amitől úgy érezte, hogy az összes foga kilátszik.

– Köszönöm, Gézengúz – mondta nagypapa. – Még mindig úgy mosolyogsz, mint a nagymamád. – Vitának elszorult a torka, amikor látta, hogy a nagypapa szemét könnyek lepik el.

– Nagypapa?

A nagypapája elmosolyodott, azután megköszörülte a torkát.

– Istenem, de jó látni titeket! De semmi szükség nem volt rá, hogy idejöjjetek.

Julia finoman a folyosó felé tolta Vitát.

– Drágám, menj, és keresd meg a szobádat! – mondta a lányának.

– De…

– Kérlek szépen! – Az anyja arca sápadt és kimerült volt. – Indulj!

– A folyosó végén találod – mutatta nagypapa. – Félek, hogy jobban hasonlít egy szekrényre, mint szobára – tette hozzá –, de nagyon szép onnan a kilátás.

Vita, kezében a bőröndjével, lassan végigsétált a folyosón. Feltűnt neki, milyen hangosan nyikorog a parketta és hogy a falakról mállik a festék. Be akarta lökni az ajtót, de az beszorult, így hát a falnak támaszkodott, és az erősebb lábával belerúgott. Az ajtó kivágódott, és a nyomában finoman pergett alá a vakolat.

A szoba olyan kicsi volt, hogy Vita gyakorlatilag egyszerre meg tudta volna érinteni mind a négy falát, de állt benne egy szekrény, és az ablaka az utcára nézett. A kislány leült az ágyra, levette a bal cipőjét, és két kezébe fogta a lábát. Ujjait a sarkába mélyesztette, begörbítette, majd széttárta a lábujjait, és gondolkodni próbált.

Megérkeztek. Örülnie kellett volna. Átszelték az óceánt, megkerülték a fél világot, és New York az ablakon túl várt rá. A város úgy nyújtózkodott az ég felé, mintha egy isten vetette volna az égre, cirkalmas kézírással.

De mindez már cseppet sem érdekelte, mert nagypapa nem annyira volt rossz bőrben, mint amire számított. Annál sokkal rosszabbul volt.

Vita szoknyájának zsebe tele volt az otthoni kertjükből hozott kavicsokkal. Most kivette a legnagyobbakat, és elkezdte dobálni velük a gardróbszekrény ajtaját. Ez segített neki a gondolkodásban.

Ha valaki látta volna, talán feltűnik neki, hogy minden egyes kő pontosan a gardróbszekrény fogantyújának mértani közepét találta el. De hát senki nem látta, Vita pedig észre sem vette. Az ő esze nem a kavicsokon járt.

Tennie kellett valamit, hogy helyrehozza a dolgokat. Egyelőre még nem tudta, hogy mit vagy hogyan, de a szeretet bizony nem sok választást hagy az embernek.

MÁSODIK FEJEZET

Ami nagypapával történt, úgy érte őket, mint derült égből a villámcsapás. Már ahogy ez a katasztrófákkal általában lenni szokott. A sürgöny, amit aznap Vita anyjának küldött, rövid volt: ÉDESANYÁD TEGNAP ÉJJEL MEGHALT.

Vita a lábtörlőn ült, és képtelen volt megmozdulni. Az anyja sápadt arccal becipelte az ágyába, ahol ittak egy kis feketeribizli szörpöt, és történeteket meséltek egymásnak nagymamáról, aki nagypapával együtt beutazta a világot, és olyan öblösen nevetett, mint egy vérbeli matróz. Ezek a felidézett emlékek kicsit segítettek rajtuk – már ahogy ez a mesékkel lenni szokott.

De ezzel még nem volt vége. Egyre több levél érkezett. Az elsők rövidek és komorak voltak. Nagypapa azt írta, hogy a Hudson kastélyt mintha szellemek szállták volna meg.

A Hudson kastély – más kastélyokkal összevetve – meglehetősen kicsi volt. Kőről kőre felszedték eredeti helyéről, egy franciaországi domb tetejéről, és Vita ükapjának az apja darabokra szedve áthajóztatta az óceánon, egészen Amerikáig. Akkoriban a kastély egyszerre tűnt fenségesnek és egyben kicsit habókosnak. Mostanra azonban lepusztult, düledezett, és bár még mindig gyönyörű volt, nagypapa egyedül lakott benne.

De aztán felcsillant egy reménysugár. Nagypapa azt írta, egy férfi felajánlotta, hogy bérbe veszi a Hudson kastélyt. Azt mondta, szeretne belőle iskolát csinálni, amit nagypapa vezethetne, igazgatóként. Így legalább lenne új életcélja, és el tudná foglalni magát valamivel. Semmiféle papírt nem írtak alá, de a férfi már alig várta, hogy hozzáláthasson a kastély felújításához. New York-i milliomos volt, akit Sorrotorénak hívtak.

Nagypapa még egy újságkivágást is küldött, amin egy férfi látszott, aki egy hatalmas, New York-i épület előtt állva, hollywoodi mosollyal bámult a fényképezőgépbe. „Victor Sorrotore otthona, a Dakota-ház előtt” – állt a képaláírásban.

– Victor Sorrotore – suttogta Vita, mélyen emlékezetébe vésve a férfi arcát, hátha még szüksége lesz rá.

Sorrotore egy hét múlva lecsapott. Mire nagypapa hazaért délutáni sétájából, az otthona bejáratát lelakatolták. A gondnok kis házikójából egy idegen ember lépett ki, két őrkutya társaságában, és fegyvert szegezett rá.

– A Hudson kastély Mr. Sorrotore tulajdona – közölte. – Szedje a sátorfáját!

Nagypapának eddig életében még soha, senki nem mondta, hogy szedje a sátorfáját. Próbált behatolni a kastélyba az őr mellett, de az egyik kutya bokán harapta – és nem csak úgy odakapott, hanem igazán beleharapott, amitől még a vére is kiserkent. Az őr most már egyenesen a mellének szegezte a fegyvert. Nagypapa teljesen összezavarodott, felszállt egy New Yorkba tartó vonatra, kibérelte a Hetedik sugárúti kis lakást, és megkereste Sorrotore ügyvédjét.

Az ügyvéd úgy csodálkozott, ahogy csak az ügyvédek tudnak – a szemöldöke olyan magasra szaladt a homlokán, hogy már szinte egészen a tarkójához ért. Azt mondta, nagypapa is nagyon jól tudja, hogy eladta a kastélyt Mr. Sorrotorénak. A pénz is ott van a számláján. Csekélyke összeg – mindössze kétszáz dollár –, de hát abban állapodtak meg, hogy a kastély már csak terhet jelent nagypapának, és örül, hogy végre megszabadulhat tőle. Nagypapa megnézte a számláját, és a pénz valóban ott volt rajta.

Ő is megpróbált ügyvédet szerezni, és követelte, hogy Sorrotore mutassa be a birtoklevelet, de egyetlen olyan jogászt sem talált, aki hajlandó lett volna elvállalni az ügyet annyi pénzért, amennyije neki volt.

„Az igazságszolgáltatás csak azokat illeti meg, akiknek van rá pénzük” – írta legutolsó levelében. Így nem maradt más választása, mint hogy megpróbálja elfelejteni a házat, amelyben született. Azt írta, igyekszik majd elfelejteni, hogyan éltek ott Lizzyvel, és hogy jobb lesz ez így – biztonságosabb.

Amikor megkapták ezt az utolsó levelet, Vitának elszorult a torka. A Hudson kastély volt nagypapa otthona. Egyedül ott élhetett a Lizzy nagymamával közös emlékeik között.

– Nem! – suttogta Vita.

Látta az anyja arcát, és ez reményt adott neki. Az anyjának lágy vonásai, kedves hangja és vasakarata volt. Ugyanolyan barna szemük és egyformán konok állvonaluk volt.

Másnap az anyja kezében két jeggyel tért haza.

– Visszahozzuk ide a nagypapát, akár tetszik neki, akár nem. Az óceánjárónk Liverpoolból hajózik ki – jelentette ki. – Ma este indulunk.

Vita észrevette, hogy az anyja bal kezéről eltűnt az eljegyzési és a jegygyűrűje. Nem is kérdezett semmit, csak szó nélkül bement a szobájába csomagolni. A cipője olyan keményen koppant a padlón, mint a hadba induló katonák csizmája.

Nagypapa tanította meg neki, hogyan kell célba dobni.

Nagypapát Jack Wellesnek hívták. Vagyis pontosabban – mivel olyan családból származott, ahol erősen hittek a hosszú nevek, hosszú kocsik és hosszú vacsorák erejében – William Jonathan Theodore Maximillian Wellesnek. A családi vagyon már rég odalett, de a hivalkodó névadás szokása még mindig tartotta magát. Nagypapa apja amerikai volt, az anyja angol, csakúgy, mint a neveltetése. Jack szakmáját tekintve ékszerész volt, elég magas ahhoz, hogy veszélyt hozzanak rá az ajtófélfák, és elég vékony ahhoz, hogy beférjen egy levélbedobó nyíláson.

Amikor Vita ötéves volt, két dolog is történt: az apja meghalt az első világháborúban, ő maga pedig elkapta a gyermekbénulást okozó vírust. Az anyja alvás nélkül, elszántan harcolt a betegség ellen. Vita hosszú, borús hónapokig feküdt a kórházi ágyban, ahonnan csak különleges gyógyfürdőjéhez emelték ki. Kétes hírű gyógyitalokat és pepszinbort itattak vele. Lassacskán jóval idősebbnek tűnt, mint amilyen valójában volt.

Egy nap aztán megérkeztek a nagyszülei Amerikából. Nagypapa az ágya mellé ült, a kezébe nyomott egy pingponglabdát, és azt mondta, hogy majd szóljon, ha sikerült eltalálnia a céltáblát. Azzal egy ékszerész biztos mozdulatával egy kis kört rajzolt a kórterem távolabbi falára.

Vita dobott, és nem talált, dobott, és nem talált. Mígnem egyszer mégiscsak sikerült. Nagypapa úgy edzette őt, mint valami sportolót. Ő maga is remekül tudott célba dobni. Vita órákat töltött gyakorlással. Dobott kavicsokat, üveggolyókat, dartsnyilakat és papírrepülőket. Mire hétéves korában hazamehetett a kórházból, a szoba túlsó feléből képes volt egyetlen, elegáns mozdulattal belevágni a steakvágó kést az asztalra tett vajba úgy, hogy függőlegesen állt ki belőle.

Vita egyre nőtt, a csontjai is mind erősebbek lettek, és egy idő múlva megválhatott a lábmerevítőjétől. A bal lábszára valamivel vékonyabb volt, mint a jobb, és a bal lábfeje befelé görbült. Egy suszter – ingyen – készített neki egy pár cipőt a legfinomabb bőrből, amit csak fel tudott hajtani. Az anyja vörös selyemmel vonta be őket, és madarakat hímzett rájuk. Vita tudott futni is, bár közben az izmai erősen húzódtak, és égtek is, és bár Vita minden egyes pimf sebesülésnél előszeretettel panaszkodott, és azonnal kötést követelt, ezekről az izomfájdalmakról soha nem tett említést senkinek.

Nem nőtt nagyra, csendes és szemfüles kislány lett belőle. Hatféleképpen tudott mosolyogni, és ebből öt teljesen őszinte volt. De mind a hat mosolya olyan volt, hogy érdemes volt várni rájuk. A haja vörösesbarna volt, mint a frissen mosdatott róka szőre.

Anyja, Julia csak egyetlenegyszer kérdezett rá, miért gyakorolja Vita folyton a célba dobást.

– Vitának nem lesz könnyű dolga – felelte nagypapa. – És annyira törékenynek látszik. Nem árt, ha tudja, hogy kell jól eldobni egy követ.

Mire Vita nyolcéves lett, ötvenlépésnyiről is eltalálta a fa legfelső ágán növő almát. Tudott kacsázni, sőt, a kavicsa akár huszonháromszor is pattant a víz felszínén.

– Otthon a nagyapád volt a legjobb célba dobó a városban – mondogatta Lizzy nagymama. Nagymama magas asszony volt, az orra egyenes, és a szeméből sütött a kedvesség. – De szerintem te még nála is jobb vagy.

Nagypapa figyelte, ahogy Vita a tenger felé hajlította a karját.

– Na, most pedig tanítok neked valamit a sebességről. Meg kell tanulnod, hogyan csavarja meg a levegő a tárgyakat. Figyelj, és tanulj! Tanulj, amennyit csak tudsz, mert a tanulás szembe megy a halállal! Csodálatos!

Nagypapa volt az egyetlen azok közül, akiket Vita ismert, aki úgy tudott beszélni, hogy közben szinte vibrált belőle az erő, és mintha úgy szegült volna szembe a világgal, mint egy kőszikla az acéllal.

Egy idő után aztán nagymama és nagypapa visszatértek Amerikába, a Hudson kastélyba. Nem sokkal később minden megváltozott, és az események ide sodorták Vitát, ebbe az aprócska padlásszobába, ahonnan épp a New York felett lenyugvó napot figyelte.

HARMADIK FEJEZET

Az első éjszaka sem a hold, sem a csillagok nem világítottak, de hát New Yorkban soha nincs igazán sötét. Vita valamivel éjfél után egyszer csak feriadt. A város még mindig ébren volt. Az ablakhoz lépett. A ház magas volt, magasabb, mint a körülötte álló épületek, így jól látta a Central Park sötétje felé nyújtózó utcákat. Világítottak az utcai lámpák és a házak ablakai, fény szűrődött ki a tiltott zugkocsmák alagsori ablakaiból, kocsik lámpái és szivarvégek izzottak fel – Manhattan reszketett és parázslott. Vita úgy érezte, hogy itt és most lehetetlen lenne elaludni. A szomszédos épületben lévő étteremből hegedűszó és hamis férfiének hangja hallatszott fel.

Az utca túloldalán a Carnegie Hall vörös téglafalai bronzszínben izzottak az utcai világítás fényében, a homlokzata visszafogott fennköltséget árasztott. Vita pislogott párat, és alaposabban szemügyre vette az épületet.

Most már nyoma sem maradt sem a visszafogottságnak, sem a fennköltségnek. Egy fiú állt a harmadik emeleti ablakban, arra készülve, hogy levesse magát a mélybe.

Az ablakpárkányon állt. Vékony, sötét bőrű és elálló fülű fiú volt, és egyáltalán nem lefelé nézett, hanem egyenesen előre, el, messze a város felett.

Egy másik, kisebb fiú érkezett rohanvást az épület sarka mögül, aki nevetve, két kézzel vonszolt maga mögött egy vékony matracot a járdán. Letette a matracot, és elkiáltotta magát.

– Listo! Kész! Rajta!

Az ablakpárkányon álló fiú mindkét karját a magasba lendítette, és még mielőtt a kislány rákiálthatott volna, hogy álljon meg, felfelé ugorva előrevetette magát a mélybe. Vita levegőt sem kapott. De a fiú szorosan a mellkasához húzta a térdét, kétszer megpördült a levegőben, és még épp időben nyújtotta ki a lábát ahhoz, hogy álló pozícióban landoljon a matracon. Előrelépett, térdre rogyott, de már pattant is fel újból. A kisebb fiú diadalmasan felkiáltott, a magasabb pedig halványan elmosolyodott.

Azután felnézett, és észrevette Vitát, aki annyira veszélyesen messze hajolt ki az ablakon, hogy a párkány mélyen belevágott a köldökébe. Egy másodpercig mind a hárman tágra nyílt szemmel nézték egymást. A magasabb fiú újra elmosolyodott, ugyanazzal a titkos, bizalmas mosollyal, mint az előbb, az alacsonyabb pedig, amikor meglátta, elnevette magát, és tisztelgett. Amikor Vita már épp lekiabált volna nekik, megfordultak, és eltűntek a sarkon. Az alacsonyabb fiú vonszolta maga mögött a matracot.

A kislány lenézett a járdára. Az utcán senki nem volt, aki tanúsíthatta volna, hogy a fiú az előbb valóban leugrott.

– Ne felejtsd el őket! – suttogta maga elé. – Csak a biztonság kedvéért. Csak a biztonság kedvéért.

Nem mintha valaha is elfelejthette volna, amit látott.

Másnap reggel, az első New York-i reggelén Vita arra ébredt, hogy az ablaka alatt valaki zenél. Az ujjára köpött, hogy nedves ujjával kidörzsölje az álmot a szeméből, és kikukucskált az utcára. Egy férfi állt a járdán, az egyik fához támaszkodva, mélyen a szemébe húzott kalappal, ő játszott a kintornáján.

Gyönyörű, napsütéses, világító kék ég fogadta, de elég hideg volt ahhoz, hogy meglátsszon a lehelete, miközben megmosakodott és belebújt a meleg, kötött pulóverébe meg az élénkpiros szoknyájába, amiben nagyon jól lehetett futni. Nagy odafigyeléssel bekötötte vörös selyemcipőjét, és ujjaival átfésülte a haját.

Nagypapa a nappaliban ült a karosszékében, és az eget kémlelte. Amikor Vita belépett, hátrafordult. A kislány látta, mekkora erőfeszítésébe került, hogy a megszokott mosolyával nézzen rá.

– Gézengúz! Jó reggelt! Anyád már kora reggel elment, beszélni akar a bankigazgatóval, hogy megtudja, nem lehetne-e tenni valamit. A legharciasabb arckifejezésével távozott.

Vita bólintott. Amikor az anyja ráharapott valamire, akkor egy hadihajó megingathatatlan elszántságával vetette magát a feladatra.

– Azt is mondta, hogy nagy valószínűséggel sokáig elmarad, mert meg akarja újítani az útlevelemet, és át akarja utaltatni azt a kevés pénzt, ami még megmaradt az itteni bankszámlámon egy brit számlára, és hogy addig én felelek érted és minden cselekedetedért. Meg kellett ígérnem neki, hogy mindketten rendesen viselkedünk. – Incselkedve felvonta a szemöldökét. – Van már bármi elképzelésed arról, hogy milyen cselekedeteid lesznek ma?

– Eszem egy kis kolbászt ketchuppal – válaszolta Vita. A ketchup nagy felfedezés volt számára. A hajón kóstolta először, és azóta mindennap evett. – Kérsz te is?

Nagypapa megrázta a fejét.

– Nagyon kedves tőled, de nem.

– Akkor kávét? – Vita már tudta, hogy Amerikában az emberek kávét isznak. Számára olyan íze volt, mint a felkavart iszapnak, de tisztában volt vele, hogy nem mindenki van ezzel így. – Igazából nem tudom, hogyan kell kávét főzni, de szívesen megpróbálom.

– Köszönöm, azt sem kérek.

– Akkor semmit nem tehetek érted?

– Már épp elég az is, hogy itt vagy.

De Vita tudta, hogy az nem lehet elég, mert amint megfordult, hogy induljon a konyhába, látta, hogy nagypapa hátradől a fotelben, és a szemébe visszatér az a tompa kifejezés.

Megtalálta a kolbászt, betette a sütőbe, és már épp beledugta volna a kését a ketchuposüvegbe, amikor meghallotta, hogy nagypapa hívja.

– Gézengúz, itt vagy még?

Vita amilyen gyorsan csak tudott, odasietett mellé.

– Igen.

– Gyere, ülj ide, hozzám, amíg sül a kolbász! Valami fontosat kell mondanom neked. – Nagypapa elnézett mellette, a tekintete messze siklott a tetők és az alattuk elterülő város felett, és nagyon haragosnak tűnt.

– Mi a baj? – faggatta Vita. Amikor nem kapott választ, leült a padlóra, és egyik kezét nagypapa bokájára tette. Szerinte ugyanis, ha a megfelelő ember fogja a bokádat, az sokat segíthet.

– Most nagyon kell figyelned – szólalt meg nagypapa. – Mindig kitűnő hallgatóság voltál, Gézengúz. A saját biztonságod érdekében fontos, hogy minél többet tudj Sorrotoréról. És azt akarom, hogy tudd, mit vett el.

– A nagymamád élettel töltötte meg azt az ódon kastélyt – folytatta nagypapa. – Ő azt is elérte, hogy olyan helyeken is nőjenek a növények, ahol semmi nem tudott volna életben maradni. Eper nőtt a vízköpők szájában, a rózsák pedig felfutottak az ablakrácsokon, be, egészen a szobákba. A vécécsészéből már szinte zavarba ejtő mennyiségű borostyán burjánzott elő. – Szorosan lehunyta a szemét, mintha csak mindezt látná maga előtt, és ez fájdalmat okozna neki.

– A dédapám szégyenkezne miattam – szólalt meg aztán. – Amikor meghalt, abban a tudatban távozott, hogy luxuskörülmények között hagyott hátra minket, hogy számtalan kocsink, lovunk és drágakövünk van. Azok a drágakövek! Gyémántok, rubintok, zafírok. Szinte mind odalett. A nagyapám a nagyját eljátszotta. De még ennél is rosszabb az, amit én tettem. Én még az otthonunkat is elveszítettem. Jaj, istenem, mit szólna Lizzy, ha tudná?

– Azt mondaná, hogy nem a te hibád – felelte Vita komoran. – Biztos vagyok benne.

– Amikor fiatalok voltunk, annyi ragyogás volt bennünk. Az utolsó megmaradt ékszerünk egy nyaklánc volt. A medálban akkora smaragd volt, mint egy oroszlán szeme. Felbecsültettük, amikor kellett a pénz, hogy meg tudjuk javíttatni a tetőt. Több ezer dollárt ért. Jaj, Gézengúz, ha akkor láttál volna minket! Lizzy felvette a smaragd nyakéket, és elmentünk táncolni.

Vita igyekezett közömbös arcot vágni és nem mutatni, mennyire izgatott lett.

– Azt mondod, hogy több ezer dollárt ért?

– Annyira gyönyörű volt. Le is fényképeztem benne… Az én Lizzym imádta…. – Nagypapa abbahagyta a beszédet, elcsuklott a hangja. – Amikor meghalt, nem tudtam, mihez kezdjek a nyaklánccal, így hát elrejtettem. Látni sem bírtam. Még mindig ott van, a régi rejtekhelyén. Jaj, Vita! – Mély, szaggatott lélegzetet vett, és látszott rajta, mennyire igyekszik, hogy az arcvonásai újra nyugodtnak tűnjenek.

Egy smaragd nyaklánc. A gondolat úgy cikázott végig Vita testén, mintha áramütés érte volna. Nem tudott visszaszerezni egy egész házat, de egy smaragd nyaklánc – az teljesen más tészta. Egy oroszlánszem méretű, több ezer dollárt érő smaragd mindent megváltoztathatna.

Vissza tudom szerezni. Vissza tudom lopni. És akkor eladhatom. A pénzből megbízhatnánk egy ügyvédet, aki rákényszeríthetné őket, hogy visszaadják nagypapának az otthonát.

– De az lehetetlen – motyogta maga elé halkan.

– De a lehetetlen nem jelenti, hogy ne lehetne megpróbálni – suttogta a fejében egy kis hang.

Vita letett egy almát a komód tetejére. Leült vele szemben az ágyára, kezébe fogta a zsebkését, és minden erejével az alma szárának legtetejére fókuszált.

Annyira koncentrált, hogy már színes szikrák ugráltak a szeme előtt, de minden egyes hétköznapi, apró-cseprő problémát igyekezett kizárni a fejéből, hogy megtalálja elméjében a biztos pontot. Nagypapa mindig azt mondta neki: ha úgy lecsendesíted az elmédet, hogy rád találhasson egy gondolat, akkor előbb-utóbb támad majd egy ötleted. Természetesen nem biztos, hogy az az ötlet megvalósítható vagy akár törvényes lesz.

A terv, ami Vita fejében kezdett körvonalazódni, nem volt sem egyik, sem másik.

Hosszú ideig ült ott egyenesen előremeredve, levegőt is alig vett. Még soha életében nem volt ennyire mozdulatlan. A lábában lüktető, folyamatos fájdalom már nem érhetett el hozzá. Gondolatban megtervezte az útját, minden egyes sarkot és zsákutcát végigjárva.

A terv, csupa dőlt nagybetűvel, testet öltött a fejében, és lassan elnyerte végleges formáját.

Vita nagyot pislogott, és megrázkódott. Kipattintotta a zsebkés pengéjét, és erősen elhajította a szoba túlsó vége felé. A markolata nem volt megfelelően kiegyensúlyozva, ezért pörgött a levegőben, de a penge még így is pontosan az alma szívébe hatolt. A gyümölcs a padlóra esett.

Vita arcán felvillant hat mosolya egyike, azután a bőröndjéből elővett egy piros jegyzetfüzetet. A szeme még mindig égett a nagy koncentrálástól. Leírt két szót:

A TERV.

Alá is húzta őket.

Utána fejjel lefelé fordította a füzetet, a másik oldalról új lapot nyitott, és írni kezdett:

Aznap, amikor nagymama és nagypapa visszatértek Amerikába, kaptam egy zsebkést.

Nem akartam látni, ahogy elmennek, ezért elindultam az erdőbe, hogy egyedül lehessek. Próbáltam kavicsokkal eltalálni egy fa göcsörtjét, de folyton elhibáztam. Nem láttam jól.

A hátam mögött megszólalt egy hang: – Koncentrálj!

Én pedig azt feleltem: – De hát koncentrálok!

A hang azt mondta: – Szomorú és dühös vagy, Gézengúz. Tudom. De ha megtanulod, hogyan fordítsd át a dühödet és a szomorúságodat valami mássá – munkává, kedvességgé –, akkor rendkívüli lehetsz. Összpontosítsd a dühödet és a szomorúságodat a kezedbe, és aztán dobd el magadtól!

– Hogyan? – kérdeztem. – Egyszerűen nem értem, hogyan.

A hang azt felelte: – Ezt egy életen át kell tanulni. Próbáld újra! Képzeld el, ahogy a szomorúság kicsusszan a mellkasodból, egyenesen a kezedbe! Dobj!

Megpróbáltam. Átpréseltem a szívemet a kezembe, eldobtam a követ, és sikerült eltalálnom a fa törzsének közepén lévő csomót. Hátrafordultam, és ott volt nagypapa. Egy kidőlt farönkön ült, mosolyogva.

Azt mondta: – Hunyd le a szemed!

És egy piros zsebkést tett a tenyerembe.

Azt mondta: – Az enyém volt, amikor annyi idős voltam, mint te most. Svájci katonai bicskának hívják. Azért kapod, hogy emlékeztessen rá, te is igazi katona vagy.

Kinyitottam a bicskát. Tökéletesen meg volt olajozva. Volt benne egy hosszú penge, egy olló, a végébe pedig kivehető csipeszt illesztettek.

– Szerszámként tekints rá, ne fegyverként! – tette hozzá. – A te fegyvered az életben nem egy zsebkés lesz, hanem valami más, valami sokkal erősebb és eredetibb. De a csipesznek még jó hasznát veheted. Soha ne becsülj alá egy jó csipeszt!

Azzal megpuszilta a fejem búbját, és anélkül, hogy bármi mást mondott volna, elballagott.

Ilyen ember volt nagypapa, mielőtt a nagymama meghalt. Sorrotore előtt.

Húzott egy vonalat az írás alá, és bedugta a füzetet a párnája alá.

Egészen meg is feledkezett a kolbászokról, és mire eszébe jutottak, nagyrészt már szénné égtek, de azért így is megette őket, jó sok ketchuppal, és utána még egy almát is elmajszolt. A terv visszaadta az étvágyát. Már ahogy az a tervekkel gyakran előfordult.