JAVIER ZAMORA

Solito

Egy memoár

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Javier Zamora / SOLITO

Hogarth, an imprint of the Random House Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC, New York., USA, 2022 Translation rights arranged by AJA Anna Jarota Agency and Clegg Agency, Inc., USA.

Fordította

Hegedűs Péter

Szerkesztette

Barsi Nikoletta

Copyright © Javier Zamora, 2022

Hungarian translation © Hegedűs Péter, 2023

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2023

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2023

Original book design by Barbara M. Bachman

Original cover design: Anna Kochman

Original cover illustration: Daniel Liévano

Author photograph: Gerardo del Valle

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette Tóth Attila

EPUB ISBN 9789636300210

MOBI ISBN 9789636300227

Patriciának, Carlának, Chinónak és az összes bevándorlónak, akivel az Egyesült Államok felé vezető utamon megismerkedtem, és akiket soha többé nem láttam.
Nélkületek nem lehetnék ma itt.

A könyvben ábrázolt események és személyek valóságosak. Személyazonosságuk leplezésére megváltoztattam a nevüket, vagy becenevet használtam.

Testünk a szöveg, emlékeink hordozója, így az emlékezés nem más, mint reinkarnáció.

KATIE CANNON

(az idézet forrása: The Body Keeps the Score)

A fiúk és a lányok például egyaránt gyakran emlegették az elvesztett időt és különösképpen az anyai szeretet pótolhatatlanságát. Közülük nem egy bevallotta, hogy úgy érzi, mintha az édesanyja hiánya fájdalmas űrt hagyott volna a szívében. És így mindig a sóvárgás légköre lengte körül őket.

LEISY J. ABREGO

Sacrificing Families

ELSŐ FEJEZET

La Herradura, Salvador

1999. MÁRCIUS 16.

A kiruccanás. A szüleim egy évvel azelőtt kezdték használni ezt a szót. „Egy szép napon majd teszel egy kiruccanást, hogy velünk lehess. Olyan lesz, mint egy kaland. Mint az, amelyikben Szimbának volt része a hazatérése előtt.” Akkoriban küldték el nekem az Aladdint, a Jurassic Parkot és Az oroszlánkirályt egy Panasonic videomagnóval együtt a nyolcadik szülinapomra.

A „kiruccanást” emlegetik most is, miközben a péknél beszélek velük telefonon, ahová Neli nagyi és nagyapus kísért el, hogy felhívhassuk őket – nekünk odahaza nincs telefonunk, de van színes tévénk, vadonatúj frigónk és akváriumunk.

– ¡Javiercito! – integet nekem Neli nagyi. Mindig így hív. Azt hiszem, a becenevem, a Chepito túlságosan is arra emlékezteti, ahogyan a városka népe szólítja a nagypapit: don Chepének.

– A szüleid azt mondják, hogy most már hamarosan viszontláthatod őket – szól mosolyogva a nagyi, kivillantva két felső arany metszőfogát. Kerek arcán elmélyülnek a gödröcskék. Úgyszintén kerek arcú Mali nagynéném nincs itt, mert dolgoznia kell a rendelőben. A kettejük között folyó beszélgetésekben újabban egyre gyakrabban hangzott el az a bizonyos szó. A kiruccanás így, a kiruccanás úgy. Mindig csak a kiruccanás. Már bizsereg a talpam, hogy elindulhassak, és csak erről álmodozom.

Néha álmomban Superman vagyok, máskor Goku, repülök a földek és folyók fölött, keresztül Salvadoron, idegen országok és népek, városok felett egészen Kaliforniáig, egyenesen a szüleimhez. Megnyomom a csengőjüket, mire kinyitják a hatalmas, széles és magas ajtót, amit a világ legbarnább fájából készítettek, és én már rohanok is oda hozzájuk. Ők megmutatják nekem a nappalijukat az óriási tévével. Azután kivezetnek a hátsó udvarba, ahol az úszómedencét pázsit és egy csomó gyümölcsfa övezi, és persze van egy kis focipálya is. A kerítés fehér. Felmászok a kesufájukra, eszem a mangójukat, játszom a kertjükben…

Az imádság és elalvás között minden áldott este rájuk gondolok az ágyamban. „¿Milyen ágyon alhatnak? ¿Hatalmas vajon? ¿Olyan vízágy lehet, amilyet a filmeken látni? ¿Puha és selymes az ágyneműjük?” Elképzelem, ahogy befészkelem magam a közepére, a pihe-puha hófehér takarók közé. Mami a bal oldalamon, apu a jobbomon, és a moszkitóháló koronaként borít be mindhármunkat.

Valahányszor eltörik egy tányér, szempillát találok vagy hullócsillagot látok, azt kívánom, hogy velük lehessek végre la USA-ban, narancssörbetet nyalogatva. De sosem beszélek senkinek a kívánságaimról – akkor nem válnának valóra.

Persze vannak lidérces álmaim is. Arról álmodom, hogy már szakállt növesztettem, és még mindig nem láttam viszont a szüleimet. Meg arról, hogy már betöltöttem a harmincat, de továbbra se jutottam fel hozzájuk. És arról is, hogy kalózok üldöznek, vagy magával sodor egy sárlavina a domboldalon.

„Reggel első dolgod legyen, hogy elmeséled a rossz álmaidat, mert akkor nem zakatolnak többé a fejedben. De sosem a konyhában, máskülönben megülik a gyomrodat. Így kap az ember gyomorrontást” – magyarázta mami, és én sosem feledtem el a szavait.

A kiruccanás. Kezdtem a suliban is használni a szót. Egyre gyakrabban mondogattam a barátaimnak: „Fijáte vos,{1} egy nap majd elmegyek egy kiruccanásra. Olyan lesz, mint egy nagyon-nagyon élethű bújócska.”

Az első osztályban én voltam az egyetlen, aki egyik szülőjével sem élt együtt. Mali azt mondta, hogy azért kellett elmenniük, mert a születésem előtt volt egy háború, és aztán senki sem kapott munkát. Mára a legtöbb osztálytársamnak is elillant az apukája vagy az anyukája. Néhány szerencsés barátom maga is elutazott, hogy együtt legyen a szüleivel la USA-ban. A zömük óriási repülőgépek gyomrában távozott.

A szünetekben a barátaim meg én arról beszélgetünk, hogy majd úgy burkoljuk be az első pepperónis pizzánkat, mint a mutáns Tini Nindzsa Teknőcök, úgy faljuk a lasagnét, mint Garfield, a McDonald’sben kajálunk, légkondis moziban nézzük meg az új Csillagok háborúja filmet, és vajas popcornt tömünk a szánkba. Én sosem próbáltam ezeket a dolgokat, kivéve a pizzát a Pizza Hutban, és az is tavaly karácsonykor volt.

– ¿De azért fogok neked hiányozni? ¿Fogok? – firtatják a barátaim.

– Puesí{2} – felelem, de nem vagyok biztos benne.

Erre én is megkérdem tőlük, hogy fognak-e hiányolni.

– De mennyire – felelik, hiszen soha senki nem tért még vissza látogatóba a la USA-ba távozók közül. Olykor a nagymamájuk vagy nagypapájuk elballag mellettünk az utcán, és mi megkérdjük tőlük, hogy megy a sora az illetőnek, mire azt felelik, hogy a pajtásunk üdvözöl miket – de ez a legtöbb, amivel megemlékeznek rólunk.

– Ó, köszönöm szépen, doña, köszönöm, don. Mondja meg neki, hogy mi is csókoltatjuk.

Ám soha többé nem hallunk felőlük.

A pék még mindig itt van. A neje és a hat gyereke también{3}. Ők boldognak látszanak. Vágyom rá, hogy úgy élhessek, ahogyan a pék családja: mindnyájan egymás hegyén-hátán laknak ugyanabban a szobában. Az összes barátom és én is sóvárgunk a szüleink után arra a helyre, ahol minden új és üde, a szemetet teherautók szedik össze, a víz ezüstcsapból folyik, a legpatyolatfehérebb hó esik, az emberek hógolyócsatákat vívnak, és valódi fenyőket vágnak ki karácsonyra – nem pedig festékspray-vel befújt gyapotcserjeágakat díszítenek fel, ahogy mi tesszük idehaza.

A május és a június azért szomorú, mert a szüleink nincsenek itt, mi pedig nem lehetünk náluk. A legtöbbünk családjából a nagypapák és nagymamák mennek el az iskolába az anyák és apák napi ünnepségre. Persze korántsem arról van szó, hogy nem szeretjük őket. Ez nem igaz. Én is imádom a nagyit. Szeretem a főztjét. Szeretem az érzést, ahogy az arcomat beletemetem a mikrofonra hasonlító göndör, bodros hajába, amit feketére fest, és ami pupusától{4} szaglik, amikor megölel. Szeretem az arcán a gödröcskéket, amikor elmosolyodik. Széles és lapos orrát a sötétbarna szemölccsel a közepén, amit minden évben meg kell vizsgáltatnia a kórházban, nehogy túl nagyra nőjön. És szeretem a hamis szemöldökét, amit reggelente első dolga vékonyra kihúzni egy szemceruzával, amint felkel.

És szeretem a mamámat también. Apuval sosem találkoztam – vagyis de, épp csak nem emlékszem rá. Kétéves sem voltam, amikor elment. A telefonban tetszik a hangja: mély és reszelős, de azért lágy is, mint a vízen kacsázó lapos kavics. Mindig másodiknak beszélek vele, mert az első a mami. Rá egész élesen emlékszem. Amikor megharagítottam, a megtörő hullám érdes hangján rivallt rám, lehelete pedig olyan volt, mint a frissen felvágott uborka.

Szóval először vele beszélek, aztán átadja a telefont apunak. Néha olyan félénk vagyok apuval, hogy maminak is ott kell lennie a vonalban. Máskor Mali nénim suttogja a fülembe, hogy mi mindent műveltem a héten, amit el kell mondanom nekik.

Anyuék párhavonta fényképeket küldenek, és a fotókon apu jóságosnak és erősnek tűnik. Tetszik nekem a sűrű bajusza. Meg a nagy fogai. Az aranylánc, amit az inge felett visel, és a kidüllesztett izmai. A városban mindenki róla szóló történetekkel traktál, de én nem sok mindent mertem tőle kérdezni, mert mindig szégyellős leszek, amikor meghallom a hangját.

Most nagyapus beszél velük, és próbál fojtott hangon suttogni, úgy, hogy ne halljam. De én hallom. Végig hallgatóztam. A fülem éles; olyan éles, mint a kányáé. Hallom, ahogy ezt sutyorogja: „don Dago.” Azután valami mást is, amit nem tudok kivenni, majd végül kibukik a száján, hogy „anyák napjára”.

Don Dago az a kojot{5}, aki mamit la USA-ba vitte négy évvel ezelőtt. Az utóbbi időben egyre gyakrabban tűnik fel a háznál. Én pedig tudom, mennyi kettő meg kettő. Én vagyok az osztályom legjobb tanulója. Minden év végén megkapom a dicsérő oklevelet.

Szóval anyák napja. Az apácák ovi óta minden évben díszzsebkendőket készíttetnek velünk, melyekre kék vagy vörös cérnával azt a feliratot kell hímeznünk, hogy „Feliz Día de la Madre” {6} vagy „Feliz Día del Padre” {7}. Minden. Áldott. Évben. A „P” betűk legalább könnyebbek, mint az „M-ek”. Második osztályos korunkban a barátaim meg én elkezdtük inkább a nagyszüleink nevét ráhímezni a zsebkendőre. Az a legkönnyebb.

Ám ez az anyák napja végre más lesz. ¡Eljött az esztendő, amikor viszontlátom a szüleimet! Idén a mami nevét hímzem a zsebkendőre, és át is adhatom neki – személyesen.

– Nyár elején fog odaérni. Nem kell dideregnie a hegyekben, ahogy neked – próbál továbbra is suttogni nagyapus, mintha nem tudnám, hogy rólam beszélnek. Elrejtem a boldogságomat, nem mosolyodom el, mégis nehéz megállni, hogy ne futkossak körbe-körbe a pék nappalijában. És ne borogassam fel az asztalokat, ne rohanjak inam szakadtából hazáig, vagy ne ugorjak be a rendelőbe, ahol Mali néném dolgozik. Cseppet sem vagyok biztos benne, hogy képes leszek tovább színlelni este hatkor is, amikor hazajön a munkából. Egyelőre azonban sikerül; tovább titkolom az örömöm, ahogy ballagok hazafelé a nagyi tempójában, és a kezét fogom. Sőt, szorongatom. Addig markolom, amíg mindkettőnk tenyere nyirkosra nem izzad, de az izzadság is azt hirdeti: Megtörténik végre. Most már biztosan valóra válik.

Mali nénikém beront a szobánkba, félrehajtva a drótszálon lógó lepedőt, amit ajtó gyanánt használunk, és magánkívül sivalkodik:

– ¡Chepito! ¡Chepito! ¡Most beszéltem velük! – Az ágya melletti fakomódra dobja a fekete retikült, amit anyám küldött neki pár évvel ezelőtt karácsonyra.

– ¿Kikkel?

– Hát a szüleiddel, tontito.{8}

Szeretem, amikor így hív. A szó úgy perdül az ajkáról, ahogyan az eső csorran be a tetőnk lyukain a bádogvödrökbe, melyeket szétrakunk a padlón, nehogy elárassza a szobát a víz.

– Kiválasztották az időpontot. A hónap…

Nénikém nem tudta, hogy kihallgattam nagyapust.

– ¡Mutass már egy kis lelkesedést! ¿Hát nem is érdekel, hogy döntöttek?

Végre elmosolyodom, egyrészt mert nagyon is érdekel, másrészt pedig mert a nénikém alig tudta lehúzni az egyik fekete flamencocipőjét, és most mulatságosan küszködik a másikkal.

– A mamád munkatársai a Toys ’R’ Usnál azt mondták, augusztus előtt oda kell érned, hogy megtanulj valamennyire angolul, mielőtt kezdődik a suli. – Mali az ágya szélén ül, majd elveszi a komódján álló műanyag tálkából a fél citromot – amit nem használt fel ma reggel, így mostanra ellepték a muslicák. Ráfacsarja a levét feldagadt lábfejére, majd megszárogatja egy törölközővel.

– Fura, hogy a gringók milyen későn kezdik a sulit. ¿Nem igaz, Chepito?

Felnézek a tetőre, azután kipillantok az ágyam melletti ablakon. – ¿Náluk miért nem januárban kezdődik az iskola, ahogy nálunk?

– Jaber{9} – feleli vállvonogatva, majd belebújik tiszta, műanyag szandáljába, és kivonul a konyhába, hogy kidobja a kifacsart fél citromot a hátsó udvarba. A lepedőből eszkábált ajtófüggöny suhogva hullik le mögötte, ahogy visszaszalad a szobába, és ráveti magát az ágyra.

– Szerintem ez csak azt jelenti, hogy te hat hónappal okosabb leszel a gringócskáknál. – A néni mindent és mindenkit folyton becéz. – Az iskola első napján pedig úgyis mindenki új.

Jobbjával megpaskolja a matracot maga mellett, ami jeladás számomra, hogy lépdeljek oda hozzá a hideg csempepadlón. A pata chuca{10} szaga javarészt elillant; a citrom többet használ, mint bármi, amivel a néni korábban próbálkozott. A púder jottányit sem segít, az ecetből, mézből és tojássárgájából álló fura kotyvalék pedig többet ártott, mint használt: a néni lába még büdösebb lett tőle, mint amilyen volt.

Ez a napi szertartásunk, miután Mali nénikém alkonyatkor hazatér a munkahelyéről. Leheverek mellé az ágyra, ő pedig elkezdi mesélni nekem, mi mindent látott aznap a rendelőben: elősorolja az egyes betegségeket, beszámol a páciensek laboreredményeiről és az orvosok közötti legújabb perpatvarról, amikor pedig kevés volt a beteg, közli velem, hogy halálra unta magát egész nap.

Talpunkat a falnak támasztjuk, a fejünk majdnem lelóg az ágy széléről. Felbámulunk az agyagcserepekkel fedett tető közepébe épített néhány üvegtéglára. Ezeken át már ki is szúrjuk az esti ég első csillagait, ami azt jelenti, hogy hamarosan vacsoraidő.

Mali csak huszonhárom éves, de azt hallotta, ha így felteszi a lábát a falra, az segít a „cel-lu-li-ti-szén”. Tetszik a szó csengése. A nagyi pupusabüféje előtt sorakozó nők egytől egyig úgy rettegnek a cellulitisztől, mint a leprától. A nagymama a mami kislánykorától ott árulja a pupusát a rendelő előtt. Mami is segített neki kiszolgálni. Mali szintúgy, de ő aztán iskolába ment, és titkárnőként kezdett dolgozni a rendelőben. Így hát most Lupe néni – a három nővér közül a legfiatalabb – segédkezik a nagymamának a töltött lepények készítésében és árusításában.

Miután a rendelőt kibeszéltük, Mali nénikém továbbra is feltett lábbal az udvarlóiról kezd mesélni. „Fíjate que,{11} a Fogász ma benézett hozzám…”

Elkalandoznak a gondolataim, és eszembe jut, hogy a néni ma reggel megint elkésett. ¡Pedig a házunk ajtaja alig néhány méternyire van a rendelőtől! Mali nénikém a legtöbb reggelen még rúzst sem ken a szájára, úgy kell figyelmeztetnem rá. Azután a keskeny fekete szíjas arany Casio órájára pillant, és felrikolt: „¡Puya!”{12} Ami nála azt jelenti, hogy késében van. Kiviharzik az ajtón, majdnem leszaggatva a lepedőt a drótról, amire felkötöztük, és már híre-hamva sincs – végigkopog az utcán, s miközben elszáguld a betegek mellett, akik már az utcán sorakoznak, hogy ők kerüljenek sorra elsőként, a kulcsát keresgéli. De indulás előtt azért sosem felejt el rúzsos csókot nyomni a homlokomra – amit otthagyok néhány percig, mielőtt letörölném.

Amikor Mali megfeledkezik a reggeliről, nagymama küld neki át egy alufóliába csavart pupusát vagy papírzacskóba csomagolt pan dulcét{13}, én pedig átvágok a földúton, és meg sem állok Mali nénikém pultjáig, ami ott van rögtön a rendelő ajtaja mögött. Amikor nem vagyok suliban, én árulom a legfinomabb horchatát, ensaladát, marañónt és chant{14}. Jó üzletember vagyok; a mami ölében ülve tanultam ki a szakmát, aki gyakorlottan nyomta a kuncsaftok kezébe a nejlonzacskót a megrendelt itallal.

Hébe-hóba megszólít valaki a város túlsó végéről – a móló környékéről, ahonnan apu származik: „¡Mondd meg Javierónnak{15}, hogy üdvözlöm!”Apunak sok beceneve van, és én nem igazán értem, mit jelentenek. A Lelotát a legnehezebb kibogozni, mert nem is valódi szó. Ott vannak azután a nyilvánvalók, amilyen az Alacrán{16}, de erről sem értem, honnan kapta, és persze soha nem mertem rákérdezni.

– Ez és ez üdvözöltet – mondom apunak a telefonban.

– Mondd meg neki, hogy én is üdvözlöm – feleli erre ő, azután megkérdi, hány kilencest és tízest kaptam a suliban{17}, és melyik tárgyból. Miután az iskolával végeztünk, apu a hogylétemről kérdez, aztán végre elkezdi firtatni, hogy tetszettek a legutóbbi ajándékok, és milyen új játékot vagy ruhát tegyenek a következő csomagba, amit küldenek.

A beszélgetéseink legvégén, amikor már elköszönünk egymástól, mindig megkérdezem aput, hogy mikor láthatom végre. Ugyanígy zajlik a dolog mamival is. Más srácok már odafenn vannak a szüleikkel, vagy épp készülődnek az utazásra. Úgy tűnik, mintha minden hónapban eltűnne valaki az osztályból.

Egyik nap még focizok valakivel az ebédidőben, meg fogócskázunk a szünetben, azután se szó, se beszéd, az a gyerek sosem tér már vissza. Legtöbbször repülővel mennek. De azt nem tudom, hogy pontosan hogyan. Másokat egy kocsi vesz fel, és azzal erednek útnak. Általában egy rokonuk kíséri őket, vagy az egyik szülőjük, aki még idehaza maradt. A suliban mi csak utólag tudjuk meg a dolgot. Az egyik nap még itt van az a gyerek, a másikon már nyoma sincs. Soha senki nem kottyantja ki, hogy menni készül.

„Hamarosan” – mondják a szüleim. Mindig ezt hajtogatják. De ez a „hamarosan” mintha sosem akarna elérkezni, és én még mindig itt árulom a pupusát ugyanazoknak az embereknek, akiknek hajdan a mami.

– ¡Légy türelemmel, Chepito! – csitít Mali nénikém egyre-másra alkonyatkor, ha panaszkodom. De ma, ez alkalommal minden másképp van. Miután beszámolt nekem egy másik udvarlójáról, felém fordul, a szemembe néz, és azt mondja: – Most már tényleg hamarosan odafenn leszel, tontito… annyira drukkolok neked. – Hiszek Malinak.

A mennyezetet bámuljuk. Mali nénikém talán észreveszi, milyen izgatott vagyok, mert arról kezd mesélni nekem, hogyan jutott el a mami Kaliforniába. Ez az egyetlen északra tett utazás, amit Mali töviről hegyire ismer. Azt senki sem tudja, hogyan ért fel apu. Mali azt mondja, maminak két hétbe telt az út. – Megy az, mint a karikacsapás – mondja a nagynéném. Csettint egyet, s rendesen lágy hangját felemeli, hogy ezzel is érzékeltesse, gyerekjáték az egész.

– Anyád San Ysidrón keresztül utazott, átugrott egy muritón{18}, felkapaszkodott egy dombocskára, és bepattant egy kocsikába, amivel sokáig száguldott a legszélesebb úton, amit valaha látott, túl Los Ángelesen, túl San Franciscón, egészen San Rafaelig, ahol apukád várt rá. – Mali mese közben a kezével mutogatja el az igéket. Két lefelé fordított és előre-hátra mozgó ujja jelzi, hogy mami futott. Egy intés mutatja, mekkorát kellett ugrania, egy képzeletbeli kormánykerék forgatásával pedig azt érzékelteti, hogyan utazott mami a „kocsikában”.

Már ezerszer hallottam ezt a történetet, de a részleteket sosem kötötték az orromra. Kaptam egy elnagyolt képet az útjáról: elindult, és két hét múlva odaérkezett. Futott, ugrott, rejtőzött és autózott. ¿De vajon ki volt a sofőr? Szeretném végre látni a hegyet, amire felkaptatott, és a fákat, amik nőnek rajta. A kerítést. ¿Vajon téglából van? ¿Vagy szögesdrótból? ¿Magas lehet? ¿És az utak földutak vagy aszfaltozottak? ¿Keskenyek vagy szélesek? Részletekre vagyok kíváncsi, de azt hiszem, Mali sem tud többet annál, amit elmondott nekem, és amikor mesél, én csendben hallgatom. Ez is olyasmi, amit utálok magamban. Túl szégyenlős vagyok. A suliban a vagány csávók kicsúfolnak, én pedig egy szóval sem vágok vissza. Inkább elbújok.

Tudom, hogy a szüleim azt akarták, várjak türelmesen, amíg nagyobb leszek. Remélem, most már nem hiszik, hogy még mindig túl kicsi vagyok. Mert nem is vagyok. Kilencéves létemre is szélsebesen átugrom a házunkat a szomszédétól elválasztó kerítést. Pedig az szögesdrótból van. Amikor a kutyánk, La Bonita{19} Niña Yita{20} telkére üldözi a nagy avokádófánkon lakó leguánokat, olyan fürgén siklok át a kerítés alatt, ahogyan ők, vagy megmászom a karókat, amikre a szögesdrótot csavarták, és máris odaát vagyok. Még sosem sérültem meg. Egy karcolás sem esett rajtam.

– De hideg van ám ott – figyelmeztet Mali. – Anyukád azt mesélte, hogy megfázott a dombocskákon, és csak jó pár nap alatt heverte ki.

– De mostanra már jól van – felelem. – Mali a hullámos hajával játszadozik, és a tetőablakra mered. Felvonja fekete, hernyóra hasonlító szemöldökét, amit mindig csinál, mikor elgondolkozik. Egy darabig hallgat, úgyhogy megkérdezem: – Akarod megnézni az új fotókat, amiket mami küldött?

– Persze – feleli halkan, és a fényképalbumért nyúl, ami már ott várakozik az ágyon, izzadó lábai alatt. A bőre rátapad a zöld műanyag borítóra, ami nyomot hagyott a combján. Nem haragszom meg rá, hiszen a képeket nem büdösíti be a lába.

Mami februárban, a kilencedik szülinapomra küldte ezt az albumot. Az a kedvenc fotóm, amelyiken a Toys ’R’ Us egyik kabalafigurájának van beöltözve. Nem Geoffrey-nak, az égimeszelő zsiráfnak – az a jelmez túl nagy maminak. Ő alacsony, alig egy kicsivel magasabb nagyinál, de kisebb, mint Mali, aki egy méter hatvan centi.

A képen mami egy kisebb zsiráf bőrébe bújt, akinek partedlijén a „Gee baba” név áll; csak a szeme kandikál ki a fekete szövet résein. Mindig nevetnem kell, ha meglátom. Mami olyan aranyos mint zsiráfbébi.

A második kedvenc képemen mami a kamerába néz, lötyögős pólóinget visel (talán apuét), a háttérben pedig a Golden Gate látszik. A Golden Gate egy hatalmas híd, „A legnagyobb, amit a világon valaha építettek”, írta a fénykép hátoldalára. Ezt elmondtam a suliban a srácoknak is.

Nagyon szeretem mami egyenes, fekete haját. A frufruját, amit régen az itthoni tükör előtt állított be hajlakkal, most pedig biztosan odafent igazít be reggelente. Imádom, amikor belekap a szél a hajába, ahogy ezen a képen is, de a homlokába lógó tincsek továbbra is úgy festenek, mintha oda lennének ragasztva. Mami mosolyog a fotón; sosem villogtatja a fogát, amikor mosolyog, inkább egy kicsit jobbra billenti szív alakú arcát, mint aki épp egy titokba nyer beavatást.

– Látod, milyen szép a vidék odafent – mondja Mali, a Golden Gate mögött emelkedő hegyekre mutatva. Kerek arca is elismerést tükröz.

– Hamarosan át fogok sétálni azon a hídon – kiáltok fel ujjongva, mintha épp gólt rúgtam volna. A híd vaskos, vörös tornyaira bökök. – Küldök majd neked onnan fentről egy pontosan ugyanilyen képet.

– Igen, kérlek, Chepito, ne feledkezz meg rólam, ¿rendben van?

Hogyan is feledkezhetnék.

1999. MÁRCIUS 17.

Mami és apu úgy döntött, hogy don Dagóhoz fordulnak, aki évente kétszer-háromszor látogat el halászvároskánkba. Mi nem San Salvadorban lakunk, de még csak nem is Zacatecolucában. Egyetlen főút vezet be a városba, és egy vezet ki belőle: a kátyúk miatt agyonfoldozott aszfaltcsík a mólónál ér véget, ahonnan a halászok a pirkadat előtti órákban kihajóznak, hogy dél körül térjenek vissza, árverésre bocsátani az aznapi fogást. Télen, amikor folyton úgy zuhog, mintha dézsából öntenék, az aszfaltutat és a városka egyetlen másik utcáját is (azt a keskeny földutat, amin mi lakunk) elárasztja a víz. Az ár néhány centi magasan mindent elborít, és Mali meg én kimegyünk az utcára, és papírhajókat bocsátunk vízre nagymama pupusabüféjénél. Teleírt iskolai füzetekből és régi újságokból hajtogatjuk a hajókat, és fekete filctollal rájuk írom a dátumot is, amikor útnak indultak. Néha egész fura neveket adok nekik, amilyen a Mumra vagy a Bulma, máskor viszont a szüleim után nevezem el őket.

Senki sem tudja, mikor érkezik don Dago a városba, de amikor megjön, legyen bár esős vagy napsütéses idő, a hír gyorsan bejárja a várost, azt pedig mindenki tudja, hol találja a kojotot: doña Argentina kantinjában, ahol jéghideg Suprema sört szopogat, és Marlborót szív, keze ügyében üveg hamutál. Az emberek sorba állnak az asztala előtt, és egyre faggatják, hogy elviszi-e őket „Wa-csing-tónba”, „Júsz-tónba” vagy San Franciscóba a szokásos árért. Megkérdik, hogy vállal-e fuvart gyerekekkel, nőkkel vagy idősebb férfiakkal, és tényleg egy egészen más életbe cseppennek-e odafent. Mami életét nagyon megváltoztatta don Dago, annyi bizonyos. Mali azt mondja, azért kellett itt hagynia engem, mert nálunk nincs munka. Apu pedig a „politika” miatt menekült el. „La USA biztonságosabb, gazdagabb, és bárki talál magának munkát” – szokta mondogatni Mali és nagymama.

Don Dago fehér műanyag széken üldögél a szintén fehér műanyag asztalnál a kantin előtt. Ugyanebbe a kantinba szalajtanak át engem, amikor a nagyapus otthon akar inni. A szokásost veszem neki, egy üveg El Muñecót, azután loholok haza ötsaroknyit, hogy mihamarabb nekiláthasson. Amikor kiissza az első flaskót, már rohanok is vissza a kantinba, és viszem neki a következőt. Addig hordom az üvegeket, míg nagyapus ki nem dől a függőágyban. Mindig nekem adja a visszajárót, amit én belegyömöszölök a Super Mariós malacperselyembe. Azt a perselyt sosem törtem fel, egészen addig, míg tavaly a szüleim el nem árulták, túl kevés a pénzük, hogy kivitessenek magukhoz. A nagymama elsírta magát, amikor bevallottam neki, miért törtem fel a perselyt. Mire nekem is potyogni kezdtek a könnyeim, csak azért, mert őt sírni láttam, és mert megmondta, hogy ennyi pénz nem elég.

Amikor mami elment, nagyapus abbahagyta az ivást, don Dago pedig időtlen idők óta csempész embereket a városunkból – már azelőtt is ez volt a foglalkozása, hogy a mamit magával vitte –, most azonban amikor elballagok előtte, nagyot szippant a cigarettájából, és egyszerre odaint nekem fehér műanyag székéből. Mindig ott berreg mellette egy kis fehér elektromos ventilátor, amit doña Argentina hoz ki neki – világos narancsszínű hosszabbító zsinór kígyózik belőle a kantin legközelebbi konnektoráig. A ventilátor úgy ül meg don Dago oldalán, mint hűséges eb, amit arra idomítottak, hogy lenyalja a gondosan vasalt pólóingéről átütő izzadságot, melyet félig kigombolva hord, hogy kilátszik alóla egy pamat őszülő mellszőréből. Én is ilyen mellszőrt szeretnék: majdnem göndör, majdnem olyan fehér, mint a só – mint a Mikulás szakálla a Coca-Cola reklámjaiban.

Bal karján aranyóra csillog. Mellszőre felett három aranylánc, vékonyak ugyan, de mindegyik vastagabb az előzőnél. Fekete bőrcsizmájához jól passzol fekete bőr derékszíja. Ez a szerelés mutatja, hogy don Dago nem La Herradurából való, de még csak nem is salvadori. Inkább úgy fest, mint a marhapásztorok a mexikói sorozatokban, épp csak ő nem visel sombrerót; baseballsapka takarja el kopaszodó feje búbját, alóla kétoldalt festett fekete haj türemkedik elő.

Szerelésének legmeglepőbb darabja, ami egy cseppet sem illik a sorozatokba, egy kis fekete bőr övtáska. Don Dago ebben tartja a Marlboróját, a Bic öngyújtóját, a Bic golyóstollait, a napszemüvegét és a rágógumiját – vagyis mindent, kivéve a vékony, barna jegyzetfüzetet, amit a farzsebében hord. Ezt a jegyzetfüzetet használja a feszültségkeltés eszközeként, amikor az emberek kérdezgetni kezdik: – Disculpe{21} don Dago, ¿mennyiért visz el Kaliforniába?

– ¿Melyik városba? Nem ugyanaz a díjszabás – feleli erre don Dago, és kortyol egyet a söréből.

– Los Ángelesbe – hallatszik a szégyenlős válasz, mintha a kérelmező félne a dontól.

– A szóban forgó személy neme és életkora?

Az értesülések birtokában don Dagónak megvan az ürügye, hogy kicsit előredőljön a székében, megemelje ülepe bal felét, és a jegyzetfüzetért nyúljon. Olyan mozdulattal nyitja ki a füzetet, mint egy rugós kést, és a borító belső oldalára írt számokat kezdi böngészni, amik között csak ő maga igazodik el. Némelyik szám át van húzva. És don Dagónak van egy szabálya, amit mindenki ismer a városunkban: „Nincs alku!”

– Nem én szabom a díjakat. Úgyhogy nem is engedhetek belőlük – mondogatja, és égnek emeli a tenyerét, miután ujjai közt füstölgő cigarettájával rábökött a kuncsaftnak a számokra.

– Nincs módom engedni belőlük – ismétli meg, amikor a kuncsaft különböző okokkal hozakodik elő, hogy miért muszáj a gyermekének, fivérének vagy neki magának távoznia az országból. Nagyapus szerint zömmel szegény emberek fordulnak hozzá, gyakran nálunk is szegényebbek, akiknek szükségük van ugyan don Dago szolgálataira, épp csak nem telik nekik rájuk. Véletlenül meghallottam, hogy nagymama azt mondta, mostanában több az erőszak, úgyhogy egyre több és több ember szorul a kojotokra. Tavaly októberben a házunk előtt puffantották le pirkadatkor Papel-con-Cacát{22}. – A tetoválásai miatt – magyarázta nagyapus. Papel-con-Caca „aljanépség” volt, marero,{23} mondogatják róla manapság az emberek, de én még emlékszem rá, hogy Papel-con-Caca mindig felvett a biciklijére, ahányszor útközben találkoztunk. Novemberben aztán Pedrót lőtték le a piacon. Karácsonykor don Guayo lőtt agyon valakit a patikája előtt, azután elmenekült la USA-ba. Don Dagót nem érdeklik az okok; ő egyszerűen csak közli, hogy nem engedhet az árból, és közben szélesen vigyorog, kivillantva a kuncsaftnak tökéletesen szabályos, nagy és enyhén sárga fogait.

Don Dago valószínűleg nem hazudott, amikor azt mondta nagyapusnak, hogy „én csak egyetlen szem vagyok egy hosszú gyöngysorban, don Chepe”. Akkor tette nálunk odahaza a második látogatást. Nagyapus és don Dago műanyag székeken ültek a mangófák alatt a hátsó kertben. – Mindnyájunknak elő kell teremtenünk a betevő falatot – folytatta. Én a marañonfák között játszottam alig egy kicsivel odébb. Mióta elmúltam nyolcéves, don Dago minden alkalommal beköszönt hozzánk, ahányszor a városban járt. Előtte csak egyszer tett látogatást nálunk.

Máig jól emlékszem arra az első alkalomra. Pár nappal a hetedik szülinapom után történt, miután másodjára is hiába jártam az Egyesült Államok nagykövetségén vízumot kérelmezni, és világossá vált, hogy nem repülőgépen fogom elhagyni az országot. Don Dago akkor rám nézett, és kijelentette: „Túl kicsi még a legény.” Én toronymagasnak láttam őt. Magasabb volt még nagyapusnál is, ahogy ott álltak farmerjukba betűrt pólóingükben. Miután don Dago elment, nagyapus kifakadt:

– Ez a coyote de mierda{24} nyilván azt a szabályt követi, hogy nem csempész tíz év alatti gyereket.

Jócskán fel volt paprikázva. Az arca kipirul, és az erek kidagadnak a halántékán, amikor ideges. Én csak szomorú voltam. Még tovább kellett várnom.

– De szavamra, ez a cerote{25} mégiscsak el fogja vinni őt, amikor eljön az ideje – dünnyögte nagyapus.

Nagyapussal senki nem bánik tiszteletlenül. A városka lakói tartanak tőle. Mali szerint azért, mert hajdan a hadseregben szolgált, és még mindig megvan a pisztolya. Én úgy hiszem, inkább azért félnek nagyapustól, mert nagyon ügyesen bánik a machetével, és valahányszor valaki lopni akar a banánunkból, mangónkból vagy narancsunkból, nagyapus üldözőbe veszi a tolvajt, és lövöldöz rá a csúzlijából. Nem számít neki, hogy gyerek vagy felnőtt az illető. A barátaim fivérei félnek nagyapustól, a barátaim egyenesen rettegnek tőle, de még a kutyák sem mernek a szeme elé kerülni. Egy kicsit én is tartok tőle.

Remélem, don Dago megváltoztatta a szabályát. Az, hogy még csak kilencéves vagyok, nem gátolhat meg benne, hogy idén májusban viszontlássam a szüleimet. „Don Dago a legjobb kojot Salvador középső partvidékén” – hallottam gyakran az emberektől a pupusabüfénél, ami azt jelentette, hogy drága.

A felnőttek nemigen kötnek semmit az orromra. Mali nénikém az egyetlen, akiből ki tudok szedni ezt-azt, de sokszor ő maga sincs tisztában vele, hogy mi folyik éppen.

„Spórolunk, már majdnem összegyűlt a pénz, hamarosan nálunk leszel” – hajtogatták a szüleim a telefonban és levélben újra meg újra. Tudom, hogy takarékoskodnak, de a pontos összeget nem ismerem. Megsaccoltam egy számot, és most felírom az iskolai füzeteim összes lapjának a tetejére. A jegyzetfüzetemet pedig ugyanúgy csapom fel, ahogy don Dago az övét, mintha rugós kést nyitnék ki, és odakanyarítom a kitalált összeget a lap bal felső sarkába, közvetlenül a dátum alá.

1999. MÁRCIUS 20.

Mali ágyában fekszem, míg ő a barátnőjét várja, hogy beugorjon érte, és elvigye a mólónál rendezett táncmulatságra. A Semana Santa{26} előtti utolsó vasárnap lévén a város máris ünnepi lázban ég. Mali kicsípte magát: a fényes gyöngyökkel szegett fekete ruháját vette fel, aminek a kivágása egész sokat mutat a hátából. Fekete, magas sarkú cipője az ágy mellett várakozik, lábait fekete harisnyába bújtatta. A citromlevet már ráfacsarta a lábára, és felszárogatta a törölközővel, a cipőt pedig befújta parfümmel.

Szeretem, amikor direkt begöndöríti sűrű, fekete haját. Egyébként is göndör, de amikor bekeni a haját egy kis habbal és utána befújja spray-vel, akkor egész csigásak a fürtjei. Az ajkát a kedvenc rúzsával festette ki – nem a barackszínűvel vagy a halvány rózsaszínnel, amiket a munkába használ. Ez a rúzs vörös, de nem vérvörös. Mali nénikém legnagyobb félelme az, hogy úgy néz ki, mint egy bruja{27}, úgyhogy mielőtt munkába vagy bulizni indul, mindig odaáll a tükör elé, ahogyan most is tette, és megkérdi tőlem: „¿Úgy festek, mint egy brujita{28}?”

Ezúttal nem faggat. Szeretem ezt a vörös árnyalatot, ami olyan, mint amikor az ember az összeszorított ujjain keresztül nézi a zseblámpa fényét. Gyakran játszom ezt, amikor éjszaka pisilnem kell, és a tenyeremmel letakart zseblámpával megyek ki az árnyékszékre. Szeretem látni a testemben folyó vért, ahogyan csapdába esve kering odabent.

– A Fogász túlságosan tolakodó. És iszik is. Nem akarok közösködni vele – mondja Mali bosszúsan, szemöldökének hernyóit összevonva, amitől ráncokba fut a homloka.

Én a csillagokat keresgélem a tető üvegtégláin át, és csak félig-meddig figyelek oda nénikém szavaira.

– A mamád nagyon gyorsan tette meg az utat. Hipp-hopp. A vizeshátúexpressz{29} első osztályon repítette fel – mondja nevetve. Most már hegyezem a fülem. – Te is biztonságban leszel. Én nem aggódok, Chepito.

Malinak megered a nyelve, elmeséli, hogy mami felhívta őt rögtön, mihelyt átkelt. Tetszik a csengése ennek a szónak: cruzó. Egy feszület képét idézi fel bennem.{30} Talán az a kerítés egy csomó apró keresztből készült.

– A mamádnak vályúkból kellett innia, de nem lett tőle semmi baja – folytatja Mali, aki most sminkeli magát. Épp a szempilláját festi. Amikor a „vályú” szót kimondja, mami egyszerre tehén, majd ló alakjában, végül meg zsiráfjelmezben jelenik meg előttem, amint térden állva nyeldesi a piszkos vizet.

„Hamarosan visszatérek, mijo.{31} Visszajövök hozzád, ígérem” – mondta mami négy évvel ezelőtt ugyanebben a szobában. A helyiség halvány indigószínben játszott, csak a falak sötétlettek, ahogy a virradat fénye áttört az ablak előtt álló rózsaszín-fehér mirtuszbokrok csúcsán, és megvilágította az ágyat, amiben együtt aludtunk.

A szemem félig még csukva volt, de azért emlékszem, hogy mami puszit adott a fejem búbjára, azután kétfelől az arcomra. Keresztet rajzolt a homlokomra az ujjával, és motyogott valamit. Azután letérdelt az ágy mellett, merőn a szemembe nézett, és azt mondta: „Nagyon szeretlek.”

Azóta is bánom, hogy nem ébredtem fel teljesen. Mindig szerettem nézni a készülődését, mielőtt elment hazulról. Ezért is szoktam figyelni Malit, miközben felrakja az alapozót, kihúzza a szemöldökét, felkeni a rúzst, és kipöndöríti a szempilláját a spirállal. Mami hetekkel a tényleges indulása előtt közölte, hogy most egy ideig távol lesz, de nem mondta meg, hogy mikor megy el és mikor jön vissza. Épp akkor lettem ötéves. Ahogy ott állt az ajtóban pár másodpercig, behunytam a szemem, és újra álomba merültem.

– ¿Emlékszel Robertóra? – kérdi Mali.

Eleinte úgy volt, hogy nem don Dagóval indulok útnak. Két éve a szüleim azt tervezték, hogy repülővel küldetnek maguk után. Van egy másik kojot, aki nem csempész embereket; helyette leveleket, videofelvételeket és ételt hord la USA-ból. Don Leónak hívják, és más holmikat is szokott hozni: évente egyszer-kétszer kartondobozokat szállít le tele legóval, ruhákkal, videomagnóval, kenyérpirítóval, ilyesmikkel. A repülőgép don Leo ötlete volt. Nagymama kérte meg, miután láttuk, hogy Jeffrey – az egyik nagyobb pajtásom és szomszédunk – így jutott el la USA-ba. A családja nyilván azt mesélte az embereknek, hogy Jeffrey megkapta a vízumot, de Mali szerint igazából úgy történt, hogy valaki másét használta.

Don Leo ismert valakit, akinek a fia olyasmi korú volt, mint én. Betanultam a srác születésnapját, születési helyét, a családtagjai nevét, még a hajamat is olyanra vágattam, amilyen az övé – Robertóé. Csakhogy nem igazán hasonlítok Robertóra, nekem sötétebb a bőröm, ezért idősebb Roberto azt tanácsolta, hogy néhány hétig ne játsszak a szabadban. Még a suliba is napernyővel mentem.

– Roberto nyolcszáz dollárocskát kapott a költségeik fedezésére – böki ki Mali, miközben bepúderezi az arcát. – Azután még ezerötszáz járt nekik, ha megkapod az útlevelet, és végül újabb ezerötszáz, miután viszontláttad a mamádat – folytatja ugyanazon a lágy hangon, mintha már ezerszer mesélte volna a dolgot, pedig sosem tette.

Emlékszem, hogy bemagoltam az új életem minden részletét ifjabb Robertóként. A szüleim sok gyereket ismertek, akik így léptek be la USA-ba. Én ál-Robertóként jutottam volna fel a gépre, hogy azután leszálljak la USA-ban, és postán küldjük vissza az útlevelet don Leónak – ő ismert valakit a reptéren, aki lepecsételte volna a valódi ifjabb Roberto számára. Mintha csak egy szellem utazott volna hazafelé a repülőn.

– Mennyit gyakoroltuk együtt a mesét, ¿emlékszel? – kérdi Mali felém fordulva, miután elkészült a sminkeléssel. – ¿Hogy nézek ki? A hangja ellágyul, mint minden reggel, amikor felteszi ezt a kérdést, és sebezhetőnek érzi magát.

– Bonita{32} – felelem. Afféle bizalmas vicc ez köztünk a kutyánk nevével, de Mali tudja, hogy úgy értem, igazán gyönyörű.

A nénikém ágyán gyakoroltuk, hogy miket kell felelnem, ha kikérdeznek. Amikor a követség golyóálló üvege mögött ülő gringa{33} feltette nekem a kérdéseket, habozás nélkül feleltem rájuk. Büszke voltam rá, hogy rászedem a hölgyet. Úgy éreztem magam, mint James Bond, vagy La Usurpadora.{34} Ám azután a gringa megkérdezte idősebb Robertót:

– Uram, ez az Ön fia?

Nyájasan kérdezte, egyáltalán nem fenyegetőn, azzal a gyönyörű akcentussal, amivel a gringók beszélnek spanyolul a mexikói filmekben. Álapámnak kövér verejtékcseppek gyöngyöztek a homlokán, ingének hónalja átizzadt; egy kis verejtékfolt még a mellkasánál is átütött.

– Ez az Ön fia? – tette fel a kérdést ismét a gringa közelebb hajolva az üveghez, és a hangja ezúttal már élesebb volt.

Idősebb Roberto sanda pillantást vetett rám. Világosbarna szemében, félrebillentett arcán máris bocsánatkérő kifejezés ült. Én la USA zászlajára meredtem a gringa szőkésbarna hajkoronája mögött. A csillagokat számoltam rajta. Akkor idősebb Roberto karon fogott, és elhúzott a golyóálló ablak elől. Végigrángatott a linóleumpadlós folyosón, ki az üvegajtón, el az őrök mellett, hogy a forgókereszten át végül kilépjünk az utcára.

Szomorú voltam, de nem sírtam el magam – egészen addig, míg haza nem értünk és át nem öleltem nagymamát. Azután Malit. Ők egyszerre karoltak át.

– Egyet se félj, minden rendben lesz, hamarosan viszontlátod őket – vigasztaltak, és felemeltek a levegőbe, hogy még a lábam is kalimpált.

– La Migra,{35} tudod, a gonosz gringócskák nem kapták el a mamádat – folytatja Mali. Most mellém heveredik, karját körém fonja, merev haja az arcomat csiklandozza. Egy kicsit túl sok hajlakkot fújt magára.

– Anyukád azt mondja, hogy fogalma sincs, hogy tudott úgy beleolvadni az éjszakába. Elképzelem mamit fekete ruhában, amint odarohan egy fához, majd egy bokor mögé lopózik, és szinte eggyé válik vele. – Ja, és először látott életében havat, amikor átkelt. ¡Valódi havat! – Amikor Mali elmosolyodik, még kerekebbé válik az arca, nagy szemei még jobban kitágulnak. – Én is szeretnék egyszer havat látni, ¿te nem?

– ¡De mennyire! – felelem. Szeretnék hógolyót gyúrni, mint a filmekben. Mami 1995-ben kelt át a határon, amikor ötéves voltam. Az Egyesült Államok nagykövetségén 1997-ben kérdeztek ki. Azelőtt pedig, 1996-ban Mali meg én megpróbáltunk vízumot igényelni – valódi vízumot, de az Egyesült Államok nagykövetségén nemet mondtak, ahogyan korábban maminak is. Egy sokkal gonoszabb gringa a képünkbe vágta, hogy „a maguk fajtája soha az életben nem fogja megkapni a vízumot. Kérem a következőt!”

Most 1999 van. Már kilencéves vagyok, és szeretnék odabújni mamihoz. Elszomorít, amikor visszaemlékszem Robertóra. Mali is szomorúnak látszik, mert senki nem jön, hogy táncolni vigye.

– Itt hagytak petrezselymet árulni, pedig a hajamat is begöndörítettem – mondja Mali.

– Semmi baj.

Felmarkolom a hálóruháját, egy hatalmas, élénk narancssárga pólót, amit mami küldött don Leóval Kaliforniából. A pólóban Mali úgy fest, mint egy sárgarépa. Van valami ráírva angolul, amit nem értünk, kivéve a „love” szót.

Mali feladja a reményt, és felhúzza a pólót. Lábunkat a fal érdes felszínéhez nyomjuk. A csillagokat számoljuk az üvegtéglákon át, amiket nagyapus épített be a mennyezet közepére, és mindegyikről mondunk egymásnak egy történetet. Én az elsőt mindig mamiról nevezem el: Patriciának.

1999. MÁRCIUS 23.

Mami bízik don Dagóban, ahogyan apu, nagyapus és nagymama is.

– Az a viejo rabo verde{36} egy rohadt pícaro{37}, de meg kell adni, hogy ha letapizza is a lányokat, nem csinál segget a szájából – magyarázza érces megafonhangján la Chele Gloria{38}, a gyümölcsös kofa az utca túloldaláról, akivel beszélgetni szoktam, míg nagymama standol. Az asszony keze egy pillanatig sem pihen: gyümölcsöt vagdal, vagy a kötényében matat, hogy visszaadja az aprót a vevőknek.

– Mindig biztonságban leszállítja a nőket – folytatja la Chele Gloria. – Mirá,{39} én aztán mindent látok és hallok, bicho.{40} Most a legyeket hessegeti a kezével szeletelt ananásszal, görögdinnyével, uborkával, mangóval és naranccsal teli gyümölcsöskosaráról. – Lefogadom, hogy te is odaérsz épen és egészségesen.

– ¿Hová? – kérdezem, pedig tudom én jól, hogy mire gondolt.

– Hát odaátra, cerotito,{41} ahol a hidak, pizzák meg úszómedencék vannak – csak aztán ne képzeld, hogy egyből gringó lesz belőled. – Elvigyorodik, közszemlére téve girbegurba fogsorát. Amikor így grimaszol, arcán elmélyülnek a ráncok. – Jobban teszed, ha nem feledkezel el rólam, cerotito. Ha bárki más nevezne így, megharagudnék rá, de ha la Chele Gloria ócsárolja az embert, csak a szeretetét fejezi ki vele.

Nagymama nem szereti la Chele Gloria nagy száját, és a lelkemre köti, hogy ne áruljak el neki túl sokat mamiról meg apuról, főleg az én utazásomról. – Ha bármit mondasz ennek a hírharangnak, úgy elferdíti, hogy mire visszajut a füledbe, magad sem ismersz rá – figyelmezteti nagymama Malit, Lupét és engem, valahányszor gyümölccsel felpakolva térünk haza la Chele Gloriától. Én mégis szeretem a történeteit, bár harsány, folyton röhincsél, és minden második szava káromkodás.

– Vos,{42} bicho, előbb-utóbb úgyis hallani fogsz csúnya szavakat, hijueputa{43} – mondja la Chele Gloria. Tetszik, ahogy a szó elejét elharapja: az hijuéből egyszerűen hue lesz. Azután a pu szótagnál pukkant egyet a szájával, a végét pedig hosszan elnyújtja: hue-pú-tahhh.

Így mondja most nekem is, miután megrendelek egy zacskó szeletelt uborkát alguashtéval{44}, sóval és lime-mal. – ¿Még valamit, juepúta?

Megrázom a fejem.

– Ey. Vos. Cerote.{45} ¡Pssszt! – A pisszegéssel egy másik kuncsaft figyelmét akarja felhívni magára, aki a fejét csóválja, amiért la Chele Gloria csúnyán beszél előttem. Ezt a hangot úgy adja ki, hogy megfeszíti az állát, összeszorítja a fogait, azután fúj egyet, és a nyelvét a fogsorához nyomja: az ajkai úgy csücsörítenek, mintha csókot készülne adni. Közben biccent is egyet. Mindenki szokott pisszegni, de amikor ő csinálja, az olyan hatásosan néz ki, mintha tehetségkutató műsorban adná elő.

– Vos. ¡Psszt! No te hagás el maje, cerote{46} – mondja a pasasnak, az egyik törzsvevőjének, mire mindketten elnevetik magukat. A gyümölcsös kofa mennydörgő röhögése betölti a levegőt, megrengeti a földet, csiklandó érzést kelt a hasamban… ezért veszem a gyümölcsöt nap mint nap la Chele Gloriától. Nem azért, mert az ő áruja a legfinomabb, hanem mert a vidámsága ragadós. Ráadásul tényleg mindenről tud. Tőle hallottam először annak a napnak az igazi történetét, amikor apu útnak indult la USA-ba.

– Bicho, cerote, mirá, akkor még ilyen pindurka voltál. – La Chele Gloria vízszintesen tartott tenyerével a padló fölött méricskéli, hogy mekkora lehettem, ahogyan a kutyák nagyságát szokták jelezni.

– Az emberek magasságát így szokták mutatni – javítom ki a gyümölcsös kofát, bemutatva a helyes módszert: felnyújtott kezem ujjai az ég felé merednek.

– Mirá este hijo de la gran puuuta{47} – kiált fel a gyümölcsös kofa a törzsvevőjére pillantva. – ¿Okosabbnak képzeled magad nálam, cerotito? ¡Tiszteld az idősebbet, hékás! ¡Azok a kurva apácák szart se tanítanak nektek! – Elég hangosan beszél, hogy a rendelőben mindenki odakapja a fejét, azután pedig olyan fülrepesztő kacajt ereszt ki a torkán, hogy kilométerekre elhallatszik. La Chele Gloria teli szájú, érces, fröcsögős nevetése végighullámzik az egész házsoron, átöblítve mindent és mindenkit.

– Szóval te csak egy kis csipisz voltál – folytatja a gyümölcsös kofa –, az apád nem is akart menni, de hát tudod, a háború. Az veszedelmes dolog. Úgy látszott, hogy sose lesz vége. És az a mierda{48} nem is ért véget – mondja, majd egy pillanatra elhallgat, és kése hegyével az ananászra bök, aminek épp a rücskös héját metéli le. – Hajnal volt, a mamád még biztosan durmolt. Talán nem is tudta, hogy apád szedi a sátorfáját; ő már csak ilyen pacák, nem szereti nagydobra verni a dolgokat.

Az ananászt szeleteli, sárga lé borítja kezeit.

– Egy szót se szólt senkinek. Csak a nagyapádtól búcsúzott el. Azután kisétált a városból, arrafelé, egy szál hátizsákkal. – La Chele Gloria elbiggyeszti ajkát, és a házunk felé biccent.

Miután először hallottam ezt a történetet, megkérdeztem a mamit; ő pedig megerősítette, hogy apu a kukoricaföldünkön át indult el a műút felé. A buszállomásra tartott, ami fölé a város legterebélyesebb gyapotfája borul.

– Te meg utána kolbászoltál, és egy árva lélek se vette észre – mondja la Chele Gloria, feldarabolva az ananászszeleteket, hogy beleférjenek a nejlonzacskóba. – Emlékszem, a mamád akkor ébredt fel, amikor a nap a cseszett vulkánhegyek fölé emelkedett. Én épp rendbe szedtem itt a boltot nyitás előtt. A mamád sikítozott. Talán azt hitte, hogy apád vitt magával. Azután a nagyanyád is sivalkodni kezdett. Meg a nénikéid. Végül már a nagyapád is ott bömbölt. És mindenki azt hajtogatta, hogy „¡El niño, el niño,{49} eltűnt a gyerek, segítség, segítség!” Mind kiverték itt a cseszett palávert. Én is azt hittem, hogy az apád hurcolt magával. De aztán rájöttem, hogy ese pendejo{50} nem tenne ilyet. Hiszen alig kezdtél el járni. Itthagytam csapot-papot, és mentem keresni téged, cerote.

– Páran a telketeket tették tűvé, mások fel-alá rohangásztak ezen a szaros földúton. A rendelőbe is benéztünk. Aztán végül a szerelő Memo kezdett el kurjongatni, hogy megtalált téged a másik úton, úgyhogy mind átrohantunk a földeken. – La Chele Gloria ismét tart egy kis szünetet a késsel a kezében, mielőtt nekilátna felvágni a második ananászt. A hegyével rám bök. – Te meg ott ültél a gyapotfa gyökerein, keresztbe tett karral, és vártad, hogy a busz visszajöjjön. Már legalább egy órája dekkoltál ott. Máig emlékszem arra a kopasz fára teli gyapothüvelyekkel, amik szétdurrantak, és mindenfelé szórták a levegőbe azt a fehér trutyit. És akkor bumm, megjelent a mamád. Ó, a te kis anyucikád képe egészen eltorzult, és olyan ráncos volt, mint egy aszalt szilva. – La Chele Gloria a kése hegyével a saját rövid, göndör, piszkosszőke hajára mutat, hogy jelezze, milyen világosan emlékszik mindenre. – A mamád magánkívül volt, és a meleg szart is kipufálta belőled. De csak miután agyonölelgetett. Én is kivertem volna belőled a szart. Bicho requetependejo, cerotón.{51} Szegény mamádtól úgy kellett elrángatnunk, hogy ne csapja szét a kókuszod.

Az utolsó részen kívül szeretem hallgatni ezt a történetet. Ilyen-amolyan változatban már rengetegen elmesélték nekem, de la Chele Gloria adja elő a legjobban. A nővérek, az orvosok, a tamalt árusító nő, la Belleza (a kedvenc piásom, aki mindig hozzánk tér be, hogy igyon egy kis vizet ebédidőben), és majdnem az összes piaci kofa. Még a pap is hallotta a sztorit. És ez tetszik nekem, úgy érzem, híres vagyok.

– Mindig csak a szüleiden lógtál – mesél tovább la Chele Gloria, miközben a második ananászt aprítja zacskóba. – És nemsokára odafent is leszel velük, bicho pasmado{52}. De jobb lesz, ha végre kinyitod a csipád, és felnősz, mielőtt útnak indulnál, ponete las pilas.{53} ¡Avivá! ¡Buzo! ¡Trucha!{54}

Pedig én nem is vagyok sem kicsi, sem lassú, ahogy a gyümölcsös kofa hiszi. De megtanultam a leckét. Úgyhogy nem javítom ki. Helyette biccentek, fogom a vásárolt holmit, és átballagok a nagymama büféjéhez. Don Dago azt ígérte, hogy biztosabb utam lesz, mint a maminak volt. Majdnem tízéves vagyok. És nemsokára ötödikbe fogok járni. Március közepe van, hamarosan jön az anyák napja. Nem az a kérdés, hogy don Dago elvisz-e magával, csak az, hogy mikor.

1999. MÁRCIUS 31.

Ovi óta a Cosme Spessotto testvér egyházközségi iskolába járok. Régebben mami kísért el gyalog a suliba, vagy elvitt a biciklijén. Most nagyapus vagy nagymama visz az iskolába. Főleg nagyapus. Csak ballagunk, és alig szólunk egymáshoz. Amikor odaérünk a suli fekete vaskapuja elé, nagyapus némán a cipőmre mutat, és előszedi a zsebkendőjét, hogy letörölhessem róla a port. Máskor az ingemet gyűri be, amikor pedig nem talál rajtam kifogásolnivalót, a vállamról vereget le valami láthatatlan port.

„Mindig takarosan nézzél ki, mint akit skatulyából húztak elő” – ismétli el minden alkalommal, amikor elválunk. Imádja ezt a mondást, hogy „mint akit skatulyából húztak elő”. Ilyenkor aztán elmosolyodik, és figyeli, ahogy bemegyek a kapun. Valahányszor bármiért elmegy hazulról, nagyapus kipucolja a bakancsát, kivasalja a nadrágját és az ingét, megborotválkozik, beolajozza és megfésüli a haját, és alaposan belocsolja magát kölnivel. A ruháján egyetlen ráncnak vagy gyűrődésnek sem szabad lenni. Mindennek tetejébe előszed egy tiszta zsebkendőt is, és a farzsebébe süllyeszti; a másikba fekete műanyag fésűt dug.

De odahaza mindig ugyanazt az elnyűtt farmert viseli, derékszíj nélkül, egy pár ócska szandált, és – ha nincs épp félmeztelenül – egy viseltes fehér pólót. Ezeket a vasedényboltban kapja, amikor festéket vásárol; csupa XL-es póló „Sherwin-Williams” felirattal.

„Pocakos vénember” – szokta rá mondogatni nagymama, amikor nagyapus a hátsó kertben a leveleket gereblyézi, vagy a banáncserjék ágait nyesegeti. De a kedvencem, amikor azt mondja rá, hogy „büdös vén görény”.

Nagyapus úgy gyűjti ezeket a pólókat, mint a reklámnaptárakat, amiket szintén ingyen kap minden boltban, ahová decemberben az ügyes-bajos dolgait intézve beugrik. A naptárakat beviszi a szobájába, és halomba rakja az összehajtogatott ingei mellé, májustól azután kezdi felhasználni őket gyújtósnak az estefelé rakott tüzekhez, amiken egy füst alatt a lehullott leveleket és a napi szemetet is elégeti.

Amikor tüzet rak, mindig kimegyek nézni. Szeretem figyelni, hogyan kapnak lángra a különböző anyagok. A műanyag a kedvencem, csak a szagát utálom. Lassan fog tüzet, először elfeketedik, azután egy kicsit megolvad. A láng pedig néha fakózöldre vagy élénkkékre színeződik. Tetszik, ahogy ég. De amikor nagyapus meglát, ahogy ott bámészkodom, rögtön ad valami feladatot: mondjuk, hogy gyűjtsem össze a száraz kókuszhéjakat. Amikor a kókusz megérik, leesik róla ez a dióéra hasonlító vastag burok. Szóval felszedem a héjakat a fák alól, mert a szeméthalmok könnyebben begyulladnak tőlük. Szeretem a kókuszburok hangját, amikor lángra kap – úgy serceg, mint egy petárda kanóca, mielőtt berobbanna.

Nagyapus most is a hátsó udvaron égeti a szemetet, de én a függőágyban hintázok Malival. Nagyapussal csak annyi időt töltök, amíg elvisz az iskolába, meg a templomba, meg a fodrászhoz, és még amikor szemetet égetünk együtt. Ő hallgatag ember, és én szégyellős vagyok a közelében. És bár mióta mami elment, egyszer sem rúgott be, félek, hogy előbb-utóbb visszatér a régi szokásaihoz, és megint kiabálni fog nagymamával, megüti Malit, és a levegőbe durrogat a pisztolyával. Mondjuk, hozzám mindig kedves volt. Amikor elválunk az iskolánál, pénzt nyom a kezembe, egy-két colónt, hogy vehessek magamnak valamit, „Ha épp szükséged lenne rá” – mondja, és grimaszol.

Azzal otthagy engem a katolikus iskola előtt, ami tele van apácákkal. A legtöbbjük Spanyolországból jött, néhányan pedig Costa Ricából és Nicaraguából. Kivétel nélkül mind világos bőrűek, és soha el nem mosolyodnak. A legtöbb gyerekre rá is szoktak húzni a fa méterrúddal vagy a megcsomózott, fehér kötéllel, amit övként tesznek barna apácaruhájukra. Én elsős koromban kerültem a legközelebb ahhoz, hogy elnáspángoljanak: akkoriban túl sok sorozatot néztem a tévében, ezért megkérdeztem Margaritától, hogy lesz-e a barátnőm.

– ¿Hogy van Margarita? ¿Még mindig ő a noviecitád?{55} – kérdi Mali, miközben egy frissen levágott aloélevéllel dörzsöli be a bőröm, mert tegnap kimentünk a tengerpartra, és most csúnyán hámlok. Azután meglendíti a függőágyat, hogy leszáradjon a bőrömről a ragacsos folyadék.

– Még mindig nem beszél velem – felelem röviden és kimérten. Nem szeretem, amikor Mali Margaritáról kérdez, ezért nem szoktam én sem faggatni az udvarlóiról. Az apácák behívatták a nagyszüleimet és Margarita mamáját, hogy megmondják nekik, én még „túl kicsi vagyok a barátnőzéshez”. Éretlen vagyok a szerelemre – íratták fel velem a táblára százszor, életemben az egyetlen alkalommal, amikor büntetésből benntartottak iskola után.

– ¿Tehát mi van vele? – firtatja Mali. – Egész elpirultál – cukkol.

– ¿Emlékszel, amikor olyan jó voltam helyesírásból? – kérdem témát váltva.

– Most is jó vagy benne, Chepito – mondja Mali, miközben sokkal hosszabb lábával meg-meglöki a függőágyat, hogy erősebben hintázzunk. – A nyelvtanzseni. Ez volt a becenevem a suliban. – ¡Az elnök is megrázta a kezedet, tontito! – mondja a nénikém izgatottan és büszkén.

Ez másodikban történt, a kétévenkénti országos helyesírási versenyen, amin Salvador összes iskolájának a tanulói részt vettek. Először van a helyi forduló, azután a megyei, amin La Paz megye összes városának győztesei versenyeznek, hogy megkapják azt az egy helyet az országos döntőben. Salvadornak tizennégy megyéje van, tehát tizennégy másodikos jut be a döntőbe. És én lettem az a diák, aki La Paz megyét képviselhette. ¡Én bizony! Kaptam is egy emlékérmet, amit a szüleim maguk után akarnak küldetni don Leóval. Én voltam az első az iskolám történetében, aki egészen a döntőig jutott.

– ¡Szerepeltél a tévében is! ¿Emlékszel? Minden csatornán mutattak téged – mondja Mali csillogó szemmel. Kerek arca izzadságtól fénylik, ahogy elmosolyodik.

Pedig nem csináltak rólam külön felvételt; épp csak egy összefoglalót sugároztak a versenyről, és bejátszottak egy képet a résztvevőkről, de olyan röviden, hogy fel sem ismertem magam a tömegben. Az egyetlen bizonyítéka, hogy tényleg ott jártam, az a fénykép, amit a rendfőnökasszony készített rólam, amint megrázom Armando Calderón Sol elnök kezét.

Az előző hetekben hétvégente is bejártam az iskolába, hogy napi hat órán át tanuljam a helyesírást. Egy hónapunk volt, hogy felkészüljünk az országos döntőre, amit a legfényűzőbb szállodában tartottak, amit valaha láttam: az Intercontinental Hotelben.

A verseny napján csak nagyapus tudott elkísérni; nagymamának, Malinak és Lupénak dolgozniuk kellett. A főnökasszony vitt el minket a kis fehér Hondájában. A szállodában rengeteg ételt tálaltak elénk, de én egy falatot sem bírtam enni. Nagymama már megreggeliztetett, és különben is lámpalázas voltam. Nagymama és nagyapus kézzel esznek odahaza, ahogyan én is. Az járt a fejemben, hogy mit gondolnának rólam a zsűritagok. ¿Vajon azt is elbírálják, hogy tudunk-e illedelmesen enni? A főnökasszony késsel-villával étkezett. Nagyapus a kezében tartott pan francésszel{56} tunkolta fel a tányérjáról a rántottát. Én csak ültem ott, néztem, ahogy a többiek esznek, és némán ismételgettem magamban a helyesírási szabályokat, amelyekkel a leginkább meggyűlt a bajom: az -aje végű szavak mássalhangzója mindig „j” és sosem „g”. Például salvaje, ropaje, abordaje, masaje.{57}

Amikor szólítottak minket, hogy menjünk be a bálterembe, ahol a tizennégy másodikos megírja a versenyt, nagyapus letérdelt elém, és azt mondta: „Tégy meg minden tőled telhetőt, mi hiszünk benned.”

És én tudtam, hogy az a „mi” a szüleimet is magába foglalja, akik előző nap felhívtak telefonon, hogy sok szerencsét kívánjanak. Nem akartam cserben hagyni őket. Sem az iskolámat. A városomat. Az első helyezett ezer colón jutalmat kapott, plusz egy teljes sorozatnyi lexikont magának és az iskolájának. A másodikat ötszáz colónnal jutalmazták, és ugyanazokkal a könyvekkel. A harmadik csak a lexikonokat kapta. Én viszont akartam valamit a részvételért járó érdemérmen kívül is.

A többi versenyt élveztem; örömmel oldottam meg a fejtörő feladatokat, de a döntő azután volt, hogy Malinak meg nekem elutasították a vízumkérelmünket, miután ifjabb Robertónak adtam ki magam. Egyfolytában csak a díjak jártak a fejemben. Meg az, hogy ha elnyerném őket, a szüleim is látnák, milyen okos vagyok, és mennyire érett arra, hogy velük legyek.

Még az első három helyezett közé sem kerültem be. Nem is mondták meg, hogy hányadik helyen végeztem a tizennégyből, de úgy éreztem, utolsó lettem. Tisztában vagyok vele, hogy abban a pillanatban elveszítettem a versenyt, amikor leültem a székre. Hideg volt. A légkondicionálót maximumra csavarták. Az agyam nem működött. Egy csomó kérdést meg sem válaszoltam.

– Te megtettél minden tőled telhetőt, úgyhogy nagyon büszkék vagyunk rád – mondja most Mali. Megcsapja orromat a hátsó udvarban égő szemét szaga. Az éremre gondolok és arra, hogy miután olyan sokáig elzárva tartottam a kedvenc játékaim mellett, most el kell küldenem don Leóval a szüleimnek.

– Én imádom azt a medallitát{58}, ¿tudod? Nem véletlenül mondták neked az apácák, hogy igenis szép győzelmet arattál – magyarázza Mali. A kép, amelyen megrázom az elnök kezét, ki van téve a főnökasszony irodájában. Már az idei helyesírási versenyre is beneveztek – de én nem akarok itt lenni akkorra, amikor a vetélkedőt tartják.

– Igazi kis kedvence leszel a gringuito tanáraidnak – mondja Mali.

Nekem is ez a szándékom. Remélem, az ottani srácok nem csúfolnak ki úgy, mint az idevalósiak. Ők tojásfejnek hívnak. Még a barátaim is. Csúfot űznek belőlem, amiért okos vagyok, meg a duciságom miatt is. Pedig focizok is velük mindig, meg fogócskázok. Nem akarom, hogy kicsúfoljanak a külsőm miatt. Hogy megfricskázzák a mellemet, mert „didim van”. Hogy azt kiáltozzák, „niña, niña”,{59} ahányszor csak leveszem az ingem.

És az a legrosszabb, hogy ez az egész nem az én hibám. Én csak azt akartam, hogy a szüleim büszkék legyenek rám. Amikor nem tízest kapok egy dolgozatra, szomorú vagyok. Ráadásul az osztályelsőnek tandíjmentesség jár, és ingyen kapja a következő évi tankönyveket. Margarita minden évben második lesz, így ő is tandíjmentes ugyan, de a könyvekért fizetnie kell. Ezért is szeretem. Mert okos.

A szüleim azért szoktak pénzt küldeni, amiből Mali vesz nekem Yoplait gyümölcsjoghurtot, Kellog’s cukros kukoricapelyhet és földiepret, ami a kedvencem. Ilyesmit nem árusítanak az itteni boltokban, úgyhogy havonta egyszer-kétszer bebuszozunk Zacatecolucába vagy San Salvadorba egy Súper Selectos üzletbe.

– Te vagy a legokosabb kisfiú, akit ismerek, Chepito – mondja Mali mosolyogva. – A mamád igyekezete nem volt hiábavaló. – Ezzel a „délutáni leckéinkre” gondol, amikor mami azon a táblán tanítgatott, melyet rögtön megvett, amint meg tudtam markolni a krétát.

Az a tábla mostanában az ágyam támlája és a fal közötti résben pihen. Máig utálom. Mami mindig szándékosan kiültetett ide, az előkertbe, hogy az utcai járókelők lássanak. És mindig megpofozott, ha felkeltem, mielőtt megoldottam volna a feladataimat. Akkor is képen törölt, ha túl sok hibát vétettem. Vagy ha nem azt csináltam, amit mondott. Szörnyű volt. De én tudtam az oviban elsőként leírni az egész ábécét.

Miután mami elment, Mali is megpróbálta folytatni ugyanazt. Itt ücsörögtünk a verandán a fekete tábla előtt. Még mindig tanít néha, ha nem értek valamit. De Mali sosem ütött meg. Ahogyan nagymama és nagypapus sem. Pedig én odafigyeltem mamira también, de ő türelmetlen volt.

A városban mindenki folyton azt emlegeti, hogy milyen okosak a szüleim. Felváltva voltak osztályelsők minden évben az iskolában. Mali azt szokta mondani, hogy rájuk ütök. Remélem is. – A szüleid nagyon büszkék rád – folytatja nénikém a függőágyban hintázva, és én ezt is nagyon remélem. A törpepapagájunk egyfolytában csipog.

Nem akarom cserben hagyni a szüleimet, Malit, nagymamát és nagyapust, sem Lupét. Jobb akarok lenni, mint a gringók, és minden évben osztályelső szeretnék lenni odaát la USA-ban.

Nagymama mindig dicsekszik velem a pupusabüféjében. Nagyapus también. „Ez a gyerek kezet rázott az elnökkel. ¿Te vajon fogtál már kezet vele?” – kérdi meg nagyapus minden alkalommal a borbélytól, amikor nála jár.

– Szegény apácák hiányolni fognak – mondja Mali.

Ez eszembe se jutott. Az apácáknak fogalmuk sincs arról, hogy idén nem megyek az országosra. Kétlem, hogy bármit gyanítanának.

– Minden rendben lesz, Chepito – mondja Mali, fennhangon megismételve, amit magamban gondoltam. Az aloé leve megszáradt a bőrömön, ami továbbra is sajog egy kicsit, de azért javult.

– Készülődjünk a vacsorához – szól Mali, és megpuszilja a homlokomat, ahogy mami szokta. Azután óvatosan kiszáll a függőágyból, ügyelve, hogy ne lóduljon meg nagyon alattam, amikor feláll.

{1} Figyelj!

{2} Persze

{3} Szintén

{4} Töltött tortilla, Salvador nemzeti étele.

{5} Az embercsempészek neve, akik jellemzően magas összeg fejében átviszik az Egyesült Államok határán latin-amerikai klienseiket.

{6} Boldog anyák napját!

{7} Boldog apák napját!

{8} Butuskám

{9}   Ki tudja?

{10} Piszkos vagy büdös láb.

{11} Figyelj csak

{12} Csessze meg!

{13} Szó szerint: édes kenyér; különböző sütemények megnevezésére használt gyűjtőkifejezés.

{14} Mandulatej, vegyes gyümölcsital, kesulé és epres limonádé.

{15} A nagy Javiernek.

{16} Skorpió

{17} Salvadorban 1-től 10-ig terjedő jegyekkel értékelik a diákok teljesítményét.

{18} Falacskán

{19} Jó lány.

{20} Yita kisasszony.

{21} Elnézést

{22} Budipapírt

{23} Bandatag

{24} Szarházi kojot.

{25} Piszok

{26} Nagyhét

{27} Boszorkány

{28} Boszi

{29} Az Egyesült Államokban espaldas mojadasnak, avagy vizeshátúaknak nevezik a latin-amerikai bevándorlókat, mert régebben sokan a Rio Grandén átúszva jutottak át a határon.

{30} A feszület spanyolul crucifijo.

{31} Fiacskám; a mi hijo, azaz „fiam” kifejezés összevonásából.

{32} Jól

{33} Külföldi, elsősorban angol anyanyelvű észak-amerikai nő.

{34} Szó szerint: A bitorlónő; egy mexikói filmsorozat ármányos főhőse.

{35} A bevándorlásiak.

{36} Vén kujon.

{37} Csirkefogó

{38} Halovány, szőke Gloria.

{39} Nézd!

{40} Bogaram

{41} Seggdugasz

{42} Itt: hékás

{43} Kurafi

{44} A salvadori konyha jellegzetes, őrölttökmag-alapú fűszere.

{45} Hej, te seggdugasz.

{46} Ne játszd a hülyét!

{47} Nézd meg ezt a nagy kurafit!

{48} Szarság

{49} A gyerek, a gyerek.

{50} Az a tökfej.

{51} Nagy tökfej.

{52} Itt: Kis oktondi.

{53} Kapd hát össze magad.

{54} Ébredj fel! Figyelj! Fickándozz!

{55} Kis menyasszony.

{56} Bagett, olykor francia pirítós.

{57} Vadember; öltözet; csáklyázás; masszázs.

{58} Érmecske

{59} Kislány, kislány.