William Shakespeare

TÉVEDÉSEK JÁTÉKA.

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

SZEMÉLYEK

Solinus, Ephesus herczege.

Aegeon, syracusi kalmár.

Ephesusi Antipholus,

Syracusi Antipholus, ikrek, Aegeon és Emilia fiai.

Ephesusi Dromio,

Syracusi Dromio, ikrek, a két Antipholus inasai.

Boldizsár, kalmár.

Angelo, ötvös.

Egy kereskedő, Syracusi Antipholus barátja.

Csippencs, iskolamester.

Emilia, Aegeon neje.

Adriána, Ephesusi Antipholus neje.

Luciána, huga.

Lucza, Adriána szobalánya.

Egy leány.

Poroszló. Tisztek. Kisérők.

BEVEZETÉS

A Tévedések játéka nyomtatásban ugyan csak a költő halála után, az 1623-iki ívrétes kiadásban jelent meg először; de kétségkívül Shakspere legkorábbi művei közé tartozik. Chronologiájának megállapítására biztos támpontot nyújt egy czélzás a harmadik felvonás második jelenetében, melynek jelentését először Theobald ismerte fel. Itt ugyanis a syracusai Dromio földgömbhöz hasonlítja a szolgálót, ki szerelmével üldözi és különböző testrészeiben a föld egyes országait látja képviselve. Miután Irlandot és Skóthont említette, Francziaországra tér át. Ez „a homlokán van: fegyveresen és fellázadva, hadakozva minden haja szála.” „Armed and reverted, making war against her hair.” Az eredeti szövegnek legközelebbi, az asszony testi alkatát illető értelme – jegyzi meg Hertzberg –, félig metaphorikus körűlírása ama, Shakspere korában nagyon is gyakori betegségnek, a French Crown-nak, mely a homlokot daganatokkal és kiütésekkel födte el (armed), a hajat kihullatta (making war against the hair) és így a homlokot hátrafelé kitágította (reverted). A csúf betegségnek e részletezése visszataszító, czéltalan és elmésség nélküli volna, mert senki sem találhatna benne hasonlatosságot Francziaországgal, ha még egy jelentés nem rejtőznék a szavak mögött. Ez a szójáték a hair (haj) és heir (örökös) között. Francziaország háborút viselt jogos örököse ellen. Ebből önként folynak a további szójátékok; először az armed, aztán a reverted, mely jogi műkifejezés ennek jelentésére: „örökösödés által más ágra jutni;” azaz Francziaország III. Henrik halála után a Valois-ágról a Bourbon-ágra szállt, melyet navarrai Henrik képviselt.

Ezzel biztos időközt nyerünk, melybe a darab készülésének esnie kellett, tudniillik a franczia polgárháborút, mely 1589-től 1594-ig tartott. Igen valószínü azonban, hogy az 1590. évnek végét, vagy a következőnek elejét kell vennünk a darab születési idejének, mert az angol közönség figyelme, az ivryi diadal s Angliának a franczia protestánsok ügyébe való tényleges beavatkozása következtében, épen akkor irányult legélénkebben IV. Henrik sorsára. A reverted kifejezésből, fentebb jelzett értelmében, épen még egy korábbi időpontra lehetne következtetni, – semmi esetre sem későbbire – mert Shakspere nem használhatta volna így e kifejezést, ha az esemény több évvel előbb történt volna. Különben ugyanezen eredményre vezetnek, a chronologiát illetőleg, a darab benső jelei, szerkezete, verselése, nyelve és jellemzése.

A vígjáték motivumát, fő személyeit és több jelenetét a költő Plautus Menachemi-jéből vette; de valószínűleg nem ő volt az első, ki e régi darabot az angol színpadra bevezette. Már 1577-ben adtak elő a Hampton Court-i udvarnál egy History of error-t. Hasonló czímű darabot vittek színre 1582-ben Windsorban, s William Warner Plautus-fordítását, bár csak 1595-ben jelent meg nyomtatásban, Shakspere jól ismerhette, mert jóval a kinyomtatás előtt kéziratban megfordult a fordító barátjainak kezében, a mint a kiadó előszavából látható. Shaksperenél úgy, mint Plautusnál, a vígjáték hőse kicsiny korában elveszett ikertestvérét keresi. Csodálatos hasonlóságuk a legbohókásabb félreértésekre ad alkalmat s a komikus helyzetek tarka változatosságával pótolja a drámai cselekvény hiányát. A külső és belső valószínüség törvénye itt hatályon kívül van helyezve. El kell fogadnunk, hogy oly személyek, kik soha sem látták egymást és más-más városban laktak, ruházatukban az utolsó gombig annyira megegyeznek, hogy a legközelebbi ismerősök, a feleség, szerető, barátok, szolgák fölcserélik egymással. Azt sem szabad feltünőnek találnunk, hogy az idegennek, ki pedig épen ikertestvére keresésére indult, a csodálatos félreértések eszébe nem juttatják, hogy az emberek talán a keresett testvérrel tévesztik össze. A jelenetek gyors váltakozása nem engedi fölűlkerekedni a kritikai hangulatot. A plautusi nyelv durva, népies hangja is megcsendül a shaksperei darab alsóbb komikumu jeleneteiben. Előnyben van azonban római mintája fölött a gazdag, művészileg bonyolított cselekvény által. Nem elégszik meg egy hasonló ikerpárral. Még egy másik párt vezet elő, a testvérek szolgáit, a két Dromiót, s ezzel a bonyodalmat egészen a kábító zűrzavarig hajtja s a komikus tévedéseket megkettőzteti. A második, a nőtlen Antipholusról is jobban gondoskodik, mint Plautus, az elsőnek sógornője, a szép Luciána által, míg a szerető nála mellékszemélylyé lesz és a háttérbe vonúl; az aranyláncz és pénzes erszény epizódjait kimerítően és ügyesen indokolja, s mellékszemélyek bevezetésével teszi szemlélhetővé; sőt nem elégedve meg a komikus jelenetek gazdagításával és sokszorításával, komoly, lehet mondani, sötét színezetü drámai mesével hozza összeköttetésbe. Saját leleményéből származik a hajótörés, mely évekkel előbb szerteszórta az ikertestvérek családját; saját leleményéből van a viszálkodás is Syracusa és Ephesus között, az öreg Aegeon bolyongása s így az egész megnyitó jelenet, mely komolyságával áthatva az egész cselekvényt, erkölcsi mélységet ad a különben fölületes bohókásságoknak. Mert Aegeon halálitélete és közel álló kivégzése sötét felhőként lebeg a túlcsapongó kedvü jelenetek fölött s időnként el-elborítja a kaczaj napfényét, midőn az idegen Antipholust figyelmeztetik a halálveszélyre, mely őt is fenyegetheti. A vége is gazdagabb, mint Plautus darabjáé. Itt a testvérek találkozása egyszerre szerencsés véget vet a komikus félreértéseknek, Shaksperenél azonban látjuk, mint vezetik halálra az ősz Aegeont. Az aggastyán megismeri rég keresett fiát, de ez megtagadja; erre az atya feljajdulását halljuk, mely lendületes stiljével Shakspere tragédiáinak legszebb korára emlékeztet:

Nem ismerik szavam! Idők hatalma!
Úgy elbutítád, törted árva nyelvem
Hét kurta év alatt, hogy ím fiam se
Ismerje meg szótlan búm gyenge kulcsát?
Bár ránczos arczomat most elfedi
A nedv-emésztő tél permet hava,
S bár fagyni kezd is minden vér-erem:
Még éltem éje gyér emlékezettel
És némi fénynyel bír még pisla mécsem,
Süket, butult fülem hall egy kicsit,
S e vén tanúk mind (nem tévedhetek)
Sugják nekem, hogy Antiphol, fiam vagy.

Különben a római és angol, a plautusi és shaksperei komédia többi hasonlóságát s még több különbségét a kettőnek rövid összevetéséből világosan lehet látni. A jelenet, melyben ephesusi Dromio syracusai Antipholust ebédre hívja, megfelel Plautusnál annak a jelenetnek, a hol Cylindrus, Erotium szakácsa, az idegen Menaechmust fölcseréli az epidamnusi Menaechmussal. Plautusnál továbbá a kéjleány, nem Adriána, téveszti össze az egyik Menaechmust a másikkal. De később, a negyedik felvonásban Shaksperenél is fölcseréli egymással a két Antipholust. Az idegen Menaechmus, mielőtt a kéjleányhoz megy, óvatosságból Messeniónak adja át erszényét, hogy megtudja, „őt szereti-e vagy az erszényét?” Aztán belemegy a kéjleány minden állításába – épen mint Shaksperenél – s elismeri, hogy palástot ajándékozott neki. „E nő, mondja Messeniónak, a mint látom, vak és bolond. Kizsákmányoljuk.” És a hű rabszolga elszörnyedve kiált fel: „Ah! vége van! Örvénybe vonta már a sajkát a rabló kalózhajó.” Menaechmus, az idegen, nagyon különbözik Antipholustól, a syracusaitól, mert például egész kurtán el akarja sajátítni a palástot, melylyel a kéjleány elküldi, hogy a himzőnél újra díszíttesse. – Az a jelenet, melyben az élődi az idegen Menaechmust az epidamnusinak nézi, megfelel Shaksperenél annak a jelenetnek, melyben Angelo a syracusai Antipholust az ephesusinak tartja. Az idegen Menaechmus a kéjleánytól még egy lánczot is kap, hogy az ötvösnél átalakíttassa és súlyosabbá tétesse; az epidamnosi Menaechmus ezt is, valamint a palástot, feleségétől lopta, hogy a kéjleánynak ajándékozza. Tehát az epidamnusi Menaechmus jelleme is teljesen különbözik az ephesusi Antipholusétól. Az Adriána és Luciána közötti jelenet, a hol az előbbinek féltékenységét az utóbbi megtámadja, megfelel Plautusnál a felség és az élődi jelenetének, csakhogy ez utóbbi, mivel kimaradt az ebédből, még megerősíti az asszonyt férje elleni méltatlankodásában. Midőn az epidamnusi Menaechmust neje kérdőre vonja az ellopott palást miatt, ez azzal mentegetődzik, hogy csak kölcsön adta a kéjleánynak, mire neje kizárja a házból, s ez ekkor, mint az ephesusi Antipholus, a kéjleányhoz megy. De a palástot, melylyel ezalatt az idegen Menaechmus megszökött, visszakéri a kéjleánytól más ajándék fejében, mire Erotium szintén bezárja előtte ajtaját. Az epidamnusi Menaechmus neje csak az utolsó felvonásban jön össze az idegen Menaechmussal, kit annál inkább férjének tart, mert a lopott palástot is nála látja. Ebből egyes vonások vannak Adriána, Luciána és syracusai Antipholus jelenetében. Az aggastyán helyett, kit Plautusnál az idegen Menaechmus természetesen nem ismer el apósának, Shaksperenél Luciána lép közbe. A következő beszélgetés, melyet az aggastyán leányával tart, motivumot nyújthatott Adriána és Luciána jelenetéhez. Az aggastyán így oktatja leányát: