Fordította:

TÁBORI ZOLTÁN

Ben Macintyre

KÉM A CSAPATBAN

Kim Philby és a nagy árulás

GABO

A fordítás Ben Macintyre: A Spy among Friends

Kim Philby and the Great Betrayal (Bloomsbury) alapján készült

A borítót tervezte: Linda Erzsébet Lubbersen

STUDIO LINDALU

A könyvet tervezte és tördelte: Gyergyák Bence

Copyright © 2014 by Ben Macintyre

Afterworld copyright © David Cornwell, 2014

Hungarian translation © Tábori Zoltán, 2015

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-097-0

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Rózsa Judit

Rick Beeston emlékének

„Ha választanom kell, hogy melyiket áruljam el, a hazámat vagy a barátaimat, remélem, lesz annyi merszem, hogy a hazámat áruljam el. Egy ilyen választás napjainkban talán megbotránkoztatja az olvasót, aki hazafias hevületében akár rögvest telefont is ragad, hogy hívja a rendőrséget. Dantét viszont nem lepte volna meg. Dante a pokol legmélyebb bugyrába helyezte Brutust és Cassiust, amiért úgy döntöttek, hogy inkább a barátjukat, Julius Caesart árulják el, mintsem a hazájukat, Rómát.”

Edward Morgan Forster,

The Nation, 1938. júl. 16.

Tartalom

ELŐSZÓ

BEVEZETŐ

1. KÉMTANONC

2. V OSZTÁLY

3. OTTO ÉS GYERKŐC

4. JUHÉJ, BABÁM, ITT JÖN A KÉM!

5. HÁROM IFJÚ KÉM

6. A NÉMET ÁTÁLLÓ

7. A SZOVJET ÁTÁLLÓ

8. FÖLÍVELŐ PÁLYÁN

9. VIHAROS VIZEKEN

10. HOMÉROSZ ODISSZEÁJA

11. BARACK

12. A RABLÓLOVAGOK

13. A HARMADIK EMBER

14. BEJRÚTI EMBERÜNK

15. A RÓKA, AMELY NÁLUNK MARADT

16. EGY FELETTÉBB ÍGÉRETES HÍRSZERZŐTISZT

17. GONDOLTAM, HOGY TE LESZEL AZ

18. DÉLUTÁNI TEA

19. AZ ELSZELELÉS

20. HÁROM ÖREG KÉM

UTÓSZÓ

KÉPMELLÉKLET

JEGYZETEK

FELHASZNÁLT IRODALOM

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

Előszó

Kötetszámra jelentek meg könyvek Kim Philbyről, köztük nélkülözhetetlen úttörő munkák olyan írók tollából, mint Patrick Seale, Phillip Knightley, Tom Bower, Anthony Cave Brown és Genrikh Borovik. De sok olvasó számára Philby ugyanolyan átláthatatlan marad, mint maga a hidegháború: gyakran hivatkoznak rá, de kevéssé ismerik. Emellett napjainkban sok korábbi anyag titkosításának feloldása és az MI5 és MI6 szaktörténetének publikálása új fényt vet a hidegháborúra és benne Philby szerepére egyaránt.

Ez a könyv nem egy új Kim Philby-életrajz. Inkább kísérlet arra, hogy elbeszélésbe ágyazva írjon le egy bizonyosfajta barátságot, amely fontos szerepet játszott a történelemben. Nem annyira politikáról, ideológiáról és jogértelmezésről szól, mint inkább személyiségről, jellemről és egy nagyon angol viszonyról, amelyet idáig még sohasem vizsgáltak. Minthogy az MI6, CIA és KGB irattára továbbra is elzárva áll, sok forrásanyag másodlagos jellegű: harmadik fél tanúbizonyságai, gyakran visszatekintésben kifejtve. A kémek különös tehetséget mutatnak arra, hogy másként emlékezzenek a múltra, és szószólóik ebben a történetben többé-kevésbé mind vétkesek a történtek eltorzításában. Sok „tény” a Philby-ügyben továbbra is heves viták tárgya, és számtalan magyarázat kering, összeesküvés-elméletek és egyebek. A vitatott kérdésekből néhányat a végjegyzetek taglalnak. A Philbyről írottak közül sok emlékezésből vagy feltevésből merít, amiket nem támasztanak alá kézzelfogható bizonyítékok; egyeseket átszínezett a propaganda, másokat színtisztán a fantázia szült. Amíg és hacsak a hivatalos irattárak teljesen meg nem nyílnak, ezekhez az eseményekhez a jövőben is bizonyos fokú titokzatosság tapad. Az elbeszélő történetírás művelői számára ez különösen nagy kihívást jelent. Egymásnak ellentmondó beszámolókkal, különböző nézőpontokkal és eltérő visszaemlékezésekkel megáldva kénytelen voltam pálcát törni a többféle forrás szavahihetősége fölött, és eldönteni, hogy a bizonyságok szerteágazó szálai közül melyik áll közelebb a valósághoz. Választásaimmal kétségtelenül sokan majd nem értenek egyet. A történetrajz nem egzakt tudomány: de az alábbi az én megítélésemben a lehető legközelebb jár a valós történethez.

Ez a könyv nem pályázik arra, hogy az utolsó kimondott szó legyen Kim Philbyről. Inkább arra törekszik, hogy másféleképpen mondja el a történetét, a személyes barátság szemszögén át, és talán új fogódzót nyújt a modern kor legjelentősebb kémjének megértéséhez.

Bevezető

Bejrút, 1963. január

Két középkorú kém ül egy lakásban a keresztény negyedben, teát kortyolgatnak és udvariasan hazudoznak egymásnak, miközben rájuk esteledik. Angolok, olyannyira angolok, hogy egy pillanatra sem bicsaklik meg a beléjük ivódott jó modor, amely egyszerre köti össze és tartja távol őket. Az utcazaj beárad a nyitott ablakon, autókürtök és patkócsattogás zaja vegyül a porceláncsörgésbe és a halk beszédhangokba. A dívány alatt egy szakszerűen álcázott mikrofon veszi a beszélgetést, és továbbítja a falburkolatba fúrt apró lyukon áthaladó vezetéken a szomszéd szobába, ahol egy harmadik ember görnyed a bekapcsolt magnókészülék fölé, és igyekszik kihámozni a szavakat a bakelit fülhallgatóból.

Azok ketten régi barátok. Csaknem harminc éve ismerik egymást. De most ádáz ellenfelek, egy kegyetlen háború szemben álló két táborának katonái.

Kim Philby és Nicholas Elliott együtt tanulta ki a kémszakmát a második világháborúban. Amikor a háború véget ért, együtt kapaszkodtak fel a brit hírszerzés ranglétráján, minden titkukat megosztották. Ugyanahhoz a klubhoz tartoztak, ugyanazokba a bárokba jártak, ugyanazokat a jól szabott öltönyöket viselték, és a saját „kasztjukból” vettek nőt feleségül. De Philbynek volt egy titka egész idő alatt, amit soha nem osztott meg: hogy suttyomban Moszkvának dolgozik, és hogy mindent, amit Elliott mond neki, továbbítja szovjet kémfőnökeinek.

Elliott azért jött Bejrútba, hogy kicsikarjon egy vallomást. Bepoloskázta a lakást, és figyelőket állított az ajtókhoz és az utcára. Tudni akarja, hányan haltak meg annak következtében, hogy Philby elárulta barátságukat. Tudni akarja, mióta járatja vele a bolondját. Muszáj megtudnia az igazat, vagy legalábbis egy részét. És ha már tudja, Philby elrepülhet Moszkvába vagy visszatérhet Nagy-Britanniába, vagy új életet kezdhet mint hármas ügynök, vagy halálra ihatja magát egy bejrúti kocsmában. Ez, szögezi le magában Elliott, neki édes mindegy.

Philby tudja, mi az ábra, hiszen ezt a játékot játssza immár három évtizede zseniálisan. De nem tudja, hogy Elliott mennyit tud. Talán a barátságuk megmenti őt, ahogy korábban is. Mindketten részigazságokat mondanak, meghintve álsággal, és hazudnak az őszinte meggyőződés buzgalmával. Felfejtenek, takargatnak oda-vissza alapon.

Leszáll az est, és folytatódik a különös és halálos párbaj a két ember közt, akiket összehozott származásuk, társaságuk és iskolázottságuk, de szétválasztott a világnézetük; két, szinte azonos ízlésű és neveltetésű, de ellentétes kötődésű ember; legmeghittebb ellenségek. Beszélgetésük egy külső szemlélő számára roppant választékosnak tetszik, idegenbe szakadt angolok közti ősi szertartás; a valóságban kíméletlen ökölharc, egy kivérzett barátság haláltusája.

1
Kémtanonc

Nicholas Elliott az egyik pillanatban az ascoti versenypályán azt figyelte, ahogy kedvence, Quashed hét a kettőhöz tétre simán nyer, aztán a következőben, a saját maga nagy meglepetésére, egyszer csak kém lett. 1939. június 15-ét írtak, a történelem leghalálosabb háborújának kitörése előtt három hónappal. Huszonkét éves volt.

Egy pohár pezsgő felett történt. Sir Claude Aurelius Elliott, Nicholas apja Anglia legrangosabb magángimnáziumának, az etoninek az igazgatója volt, a Brit Birodalmi Érdemrend birtokosa, neves hegymászó és a brit uralkodó osztály oszlopos tagja. Sir Claude ismert mindenkit, aki számított, és senki olyant, aki nem, és a sok fontos ismerőse közé tartozott Sir Robert Vansittart, őfelsége kormányának diplomáciai főtanácsadója, aki közvetlen kapcsolatban állt a titkosszolgálattal, röviden SIS-szel, közismertebb nevén MI6-szel, amely a külföldi hírszerzést végezte. Nicholas Elliott úgy intézte, hogy találkozzon „Vannal” Ascotban, és egy ital fölött megemlítette, hogy alkalmasint szívesen belépne a titkosszolgálatba.

Sir Robert Vansittart mosolygott, és azt felelte:

– Meg vagyok könnyebbülve, hogy ilyen pofonegyszerű dolgot kér.

„És ezzel a dolog el is volt boronálva” – írta Elliott sok évvel később.1

Az „öregfiúk” toborzóhálózata tökéletesen működött.

John Nicholas Rede Elliott nem volt kimondottan alkalmas kémnek. Az egyetemi teljesítményével nem vétette észre magát. Keveset tudott a nemzetközi politika összetettségéről, nem beszélve arról a fortélyos és veszedelmes játékról, amelyet az MI6 játszott a háborúba rohanás időszakában. Sőt az égvilágon semmit sem tudott a hírszerzésről, de úgy gondolta, hogy a kémkedés izgalmasan hangzik, fontos és előkelő dolog. Elliott olyan magabiztos volt, amilyen csak egy jó családból való, jómódú, Etont járt fiatalember tud lenni, aki frissen diplomázott Cambridge-ben, és rendelkezik az összes kellő társadalmi kapcsolattal. Hatalomra született (bár ezt a meggyőződését sosem fejezte volna ki ilyen nyersen), és úgy tűnt, jobb helyen nem is kezdhetné, mint ha tagja lesz Nagy-Britannia legzártkörűbb klubjának.

Az Elliottok a birodalom fáklyavivői voltak, nemzedékeken át ők adták a katonatiszteket, főpapokat, jogászokat és gyarmati főtisztviselőket, akik gondoskodtak arról, hogy Nagy-Britannia uralja továbbra is a tengereket és a köztük elterülő szárazföldek jó részét. Elliott egyik nagyapja Bengália főkormányzója volt, a másik főbíró. Sok befolyásos angol családhoz hasonlóan az Elliottok híresek voltak különcségükről. Nicholas apai nagybácsija, Edgar nevezetes fogadást kötött egy másik indiai katonatiszttel, hogy három hónapig naponta elszív annyi manillaszivart, amennyi kiteszi a testmagasságát, de már két hónap alatt halálra szivarozta magát. Blanche nagynéniről az a hír járta, hogy huszonhat éves korában szerelmi csalódás érte, amitől ágynak dőlt, és fel se kelt az elkövetkező ötven évben.2 Nancy néni szilárdan azt vallotta, hogy a katolikusok ne tartsanak semmiféle házi kedvencet, ha egyszer nem hisznek benne, hogy az állatoknak is van lelkük. A család továbbá elszánt, bár gyakran végzetes vonzódást érzett a hegymászás iránt. Nicholas nagybácsija, Julius Elliott tiszteletes a Matterhornról zuhant le 1869-ben, nem sokkal azután, hogy megismerkedett Gustave Flaubert-rel, aki úgy nyilatkozott róla, hogy ő „az angol úriember mintaképe”.3 A különcség egy olyan angol ismérv, ami gyengeségnek tűnik, holott rejtett erőt takar: hóbortosságnak álcázott egyedi vonás.

Nicholas gyermekkora fölé fenyegetően tornyosult apja, a sziklaszilárd viktoriánus elveket és bősz előítéleteket valló Claude. Claude gyűlölte a zenét, felfordult tőle a gyomra, megvetett mindenféle fűtést mint afféle „puhányságot”,4 és azt tartotta, hogy „a külföldiekkel való legjobb bánásmód, ha angolul üvöltözünk velük”.5 Etoni iskolaigazgatóvá válása előtt Claude Elliott történelmet tanított a Cambridge-i Egyetemen, jóllehet velejéig gyanakvással állt a tudományok művelőihez, és viszolygott az értelmiségi beszélgetésektől. A hosszú egyetemi szünetekben azonban bőven volt ideje a hegymászásra. Nemzedéke legünnepeltebb hegymászója lehetett volna, de a Cumbriai-tóvidéken egy zuhanáskor a térdkalácsát törte, és emiatt nem vehetett részt George Mallory Mount Everest-expedíciójában. Testi és lelki zsarnoki magatartásával Claude kiérdemelte a „Császár” becenevet az etoni fiúktól. Nicholas félelemmel vegyes tisztelettel viseltetett az apja iránt. Ezzel szemben Claude hol kritizálta egyetlen gyermekét, hol tudomást se vett róla, mert, mint sok apa az ő idejében és társadalmi helyzetében, szentül hitte, hogy a szeretet kimutatása „férfiatlanná” és nagy valószínűséggel homoszexuálissá tenné a fiát. Nicholas azzal a meggyőződéssel nőtt fel, hogy „Claude-ot mélységesen zavarta a puszta létezésem”.6 Az anyja az egy szem fia szerint került minden bizalmas témát, így szó nem eshetett „Istenről, betegségről és altesti dolgokról”.7

Így hát az ifjú Elliottot pesztonkák egész sora nevelte, majd lepasszolták a Dorset megyei Durnford Iskolába, amely még a brit bentlakásos elemi magániskolák közül is kirítt végletes durvaságával: a fiúknak minden reggel meztelenül kellett belevetniük magukat a jéghideg úszómedencébe az igazgató örömére, akinek a felesége esténként abban lelte kedvét, hogy nemesítő irodalmat olvasott fel nekik, miközben két lábát megtámasztotta két kisfiún, a harmadik pedig a talpát csiklandozta. Nem létezett olyasmi, mint friss gyümölcs, illemhelyeken ajtó, erőszaknak határa és mód a szökésre. Egy ilyen intézményt ma rövid úton bezáratnának, de 1925-ben „jellemformálónak” tartottak. Elliott azzal a meggyőződéssel hagyta el elemi iskolája falait, hogy „ennél visszataszítóbb már nem történhet vele”,8 beléivódott a tekintély semmibevétele és a vaskos humor iránti fogékonyság.

Eton valóságos paradicsomnak tűnt a durnfordi „igazi pokol” után,9 és az sem jelentett különösebb gondot Nicholasnak, hogy az apja volt az igazgató, mert Claude továbbra is úgy tett, mintha ő nem is létezne. A szerfelett értelmes, vidám és lusta ifjú Elliott épp csak annyit tanult, amennyi elég volt ahhoz, hogy elevickéljen. „A kézírásának olvashatóságában beállt javulás csak arra jó, hogy kimutassa elégtelen helyesírását”, állapította meg az egyik éves értékelés.10 Beválasztották élete első klubjába, a Népszerűek Társaságába, ebbe az etoni diákintézménybe. Elliott Etonben fedezte fel magában a tehetséget a barátok szerzésére. Később az élete során úgy tekint majd vissza erre, mint pályafutását megalapozó legfontosabb képességére.

Basil Fisher volt Elliott első és legbensőségesebb barátja. Az elragadó egyéniségű Fisher kifogástalan tanulmányi és sporteredményeket tudhatott magáénak, valamint a krikettválogatott kapitányi és a Népszerűek elnöki címét. Az apja, az idősebb Basil tisztes háborús hősként halt meg, egy török mesterlövész golyója terítette le Gázában. A két barát mindig egymás mellett ült az ebédlőben, együtt töltötték a szünidőket, és hébe-hóba beosontak biliárdozni az igazgatói házba, amikor Claude vacsorázni ment. Az ebből az időből való fényképek kart karba öltve, boldog vigyorral ábrázolják őket. Viszonyuknak esetleg szexuális vonatkozása is volt, de valószínűbb, hogy nem. Szerelmet Elliott ez idáig csak a pesztrája, „Cukorfalat” iránt érzett (a lány igazi neve elveszett a történelem számára). Bálványozta Basil Fishert.

1935 őszén a két barát Cambridge-be ment. Elliott természetesen apja régi egyetemére került, a Trinityre. Első hallgatói napján felkereste apja ismerősét, az író és történészprofesszor Robert Gittingset, hogy megtudakolja tőle azt, ami leginkább nyomasztotta: „Mennyire keményen kell tanulnom, és mit?”11 Gittings jó jellemismerő volt. „Melegen azt tanácsolta – emlékezett vissza Elliott –, hogy még a következő háború kitörése előtt élvezzem ki az életet a három cam-bridge-i évemben.”12 Elliott ezt a tanácsot szó szerint megfogadta. Krikettezett, csónakázott, beautózta Cambridge környékét Hillmann Minxszel, adott és látogatott sok igen jól sikerült összejövetelt. Rengeteg kémregényt olvasott. Hétvégéken vadászni vagy a newmarketi lóversenyre járt. A harmincas években Cambridge a világnézetek kavargásában élt: Hitler hatalomra jutott 1933-ban, 1936 nyarán kitört a spanyol polgárháború, szélsőjobbosok és szélsőbalosok csaptak össze az egyetemi tantermekben és az utcákon. A szikrázó politikai légkör azonban nem érintette meg Elliottot. Túlságosan lekötötte a szórakozás. Ritkán vett tankönyvet a kezébe, és a három egyetemi évét sok baráttal és hármas eredménnyel zárta – ez utóbbit „a vizsgabizottság feletti győzelemnek” tartotta.13

Nicholas Elliott minden lehetséges társadalmi és tanulmányi előnnyel felvértezve hagyta el Cambridge-et, ugyanakkor fogalma se volt, hogy mitévő legyen. De a szokványos kivagyi külső és a „tespedt arisztokratikus modor”14 mögött egy összetettebb személyiség rejlett, egy kalandor, akitől nem idegen némi felforgató hajlam. Claude Elliott a viktoriánus merevségével mélységes ellenszenvet plántált fiába a szabályok iránt. „Sose vált volna belőlem jó katona, mert nem vagyok eléggé kapható a fegyelemre”, tűnődött.15 Amikor szóltak neki, hogy tegyen meg valamit, hajlamos volt arra, hogy ne annak az utasításnak engedelmeskedjen, „amit egy felettes ténylegesen kiadott, hanem inkább annak, amit ez a felettes kiadott volna, ha tudja, miről van szó”.16 Konok volt – erről a durnfordi brutalitás gondoskodott –, de ugyanakkor érzékeny lény is, akit megsebzett a magányos gyerekkor. Mint sok angol, szemérmességét viccek özönével álcázta. Egy másik apai örökségének számított az a meggyőződés, hogy a megjelenése nem megnyerő; Claude egyszer azt mondta neki, hogy „marcona kinézetű”,17 és ő ebben a hitben nőtt fel. Elliott a hórihorgas alkatával, vékony arcával és vastag keretes szemüvegével bizonyosan nem volt az a klasszikus férfiideál, de kiegyensúlyozottságot árasztott, sütött belőle az alig leplezett rosszmájúság és az eltökélt vidámság, ami azonnal vonzalmat ébresztett a nőkben. Sok évébe telt, mire arra a végkövetkeztetésre jutott, hogy „a kinézetemben nem volt se több, se kevesebb kivetnivaló, mint embertársaim jelentős hányadában”.18 A természetes konzervativizmus mellett megörökölte a különcség iránti családi hajlamot. Nem volt sznob. El tudott társalogni a társadalom bármely szegletéből bárkivel. Nem hitt Istenben, Marxban vagy a kapitalizmusban, hitt viszont a királyban, az országban, az osztályrendszerben és a klubban (ez az ő esetében a White’s Club volt, az úriemberek klubja a St. James’sen). De mindenekfölött hitt a barátságban.

1938 nyarán Basil Fisher állást vállalt a Cityben, miközben Elliott azon morfondírozott nem túl nagy elszánással, hogy mihez kezdjen magával. Az öregfiúk hamarosan megoldották a gondot. Elliott épp krikettezett Etonben azon a nyáron, amikor a teaszünetben odalépett hozzá Sir Nevile Bland, a magas rangú diplomata és a család barátja, és tapintatosan megjegyezte, hogy Elliott apja aggódik, hogy a fia „nem tud tisztességes munkához jutni”.19 (Sir Claude előszeretettel tárgyalt küldöncök útján a fiával.) Sir Nevile kifejtette, hogy épp most nevezték ki Hágába Nagy-Britannia hollandiai követének. Nincs-e kedve Nicholasnak vele tartania címzetes attaséként? Elliott azt felelte, hogy nagyon is, jóllehet gőze se volt, hogy igazából mi lehet a dolga egy címzetes attasénak. „Nem volt különösebb átvilágítási folyamat – írta Elliott később. – Nevile egyszerűen közölte a Külügyminisztériummal, hogy én megbízható vagyok, merthogy ő ismer, és együtt járt iskolába apámmal Etonben.”20

Elindulás előtt Elliott elvégzett egy rejtjeltanfolyamot a Külügyminisztériumban. Az oktatója egy bizonyos John King kapitány volt, veterán kódszakértő és emellett történetesen szovjet kém. King 1934 óta továbbította a Külügyminisztérium táviratait Moszkvába. Egy kettős ügynök vezette be Elliottot elsőként a titkok világába.

Elliott 1938. november közepén érkezett meg Hillman Minxszel Hágába, és jelentkezett a követségen. Az ebédet követően Sir Nevile felhívta rá a figyelmét, hogy „a külképviseleti szolgálatban lapátra tétellel járó vétség együtt hálni egy kolléga feleségével”, és megtoldotta még egy tanáccsal: „Azt javaslom, hogy tegye azt, amit én, és ne gyújtson szivarra, amíg nem állt neki a harmadik pohár portóijának”.21 Elliott feladatai aligha voltak megterhelők: egy kis könnyű táskacipelés a követ számára, némi rejtjelezés és rejtjelfejtés a távírószobában, és részvétel a hivatalos ebédeken-vacsorákon.

Elliott csak négy hónapja tartózkodott Hollandiában, amikor először kóstolt bele a titkos munkába, és lehetősége nyílt „közvetlen közelről látni a német hadigépezetet”.22 Egy este a vacsoraasztal fölött beszélgetésbe elegyedett egy fiatal tengerésztiszttel, Glyn Hearsonnal, a berlini követség helyettes tengerészeti attaséjával. Hearson korvettkapitány bizalmasan közölte vele, hogy különleges megbízatása van, a hamburgi kikötőt kell kikémlelnie, ahol a vélekedések szerint a németek törpetengeralattjáró-fejlesztése folyik. További néhány pohárka után Hearson megkérdezte Elliottot, nem volna-e kedve csatlakozni hozzá. Elliott ezt ragyogó ötletnek gondolta. Sir Nevile az áldását adta.

Két nappal később hajnali háromkor Elliott és Hearson a falat megmászva behatolt a hamburgi kikötőbe. „Körülbelül egy órán át diszkréten beleütöttük az orrunkat mindenbe”, fényképfelvételek készültek, mielőtt „visszamerültünk a biztonságba és kemény italozásba”.23 Elliott nem rendelkezett se diplomáciai védettséggel, se titkosszolgálati képzettséggel, és Hearsonnak nem volt joga bevonni a küldetésbe. Ha elkapják, mint kémet agyon is lőhették volna őket; az a legkevesebb, hogy diplomáciai lavinát indított volna el a hír, hogy az etoni igazgató fiát az éjszaka kellős közepén szaglászáson érték egy német haditengerészeti gyártótelepen. Elliott vidám szívvel beismerte: „irdatlanul nagy meggondolatlanság volt”. 24 De egyszersmind rendkívül élvezetes és roppant sikeres akció. Felajzottan hajtottak tovább Berlinbe.

1939. április 20-a Hitler ötvenedik születésnapja volt, nemzeti ünnep a náci Németországban, továbbá alkalom a Harmadik Birodalom történelmének legnagyobb katonai dísszemléjére. A propagandaminiszter, Joseph Goebbels által szervezett ünnepségek jelezték a Hitler-kultusz, az összehangolt talpnyalás csúcspontját. Fáklyás menet és ötven fehér limuzin a Führerrel az élen vezette be az öt órán át tartó elképesztő hadi erőfitogtatást, benne 50 ezer német katonával, tankok százaival és 162 harci repülőgéppel. A brit, a francia és az amerikai követ a távollétével tüntetett, őket visszahívták azt követően, hogy Hitler bevonult Csehszlovákiába, de huszonhárom másik ország elküldte képviselőit boldog születésnapot kívánni Hitlernek. „A Führer olyan ünneplésben részesült, mint még senki halandó ezen a földön”, áradozott Goebbels a naplójában.25

Elliott bámulattal vegyes borzadállyal nézte végig az ünnepséget a Charlottenburger Chausseen egy hatodik emeleti lakosztályból, amely fölött a berlini brit katonai attasé, Noël Mason-MacFarlane tábornok rendelkezett. „Mason-Mac” pofaszakállas, vén csataló volt, a lövészárkok és Mezopotámia kitüntetett veteránja. Nem tudta leplezni undorát. A lakosztály erkélyéről tisztán látszott Hitler a díszemelvényen. A tábornok a bajsza alatt megjegyezte Elliottnak, hogy a Führer jócskán lőtávolon belül van: „Kísértést érzek, hogy ezt kihasználjam – dörmögte,26 majd hozzátette: – Innen gyerekjáték volna leszednem a rohadékot.”27 Elliott „erőteljesen noszogatni” kezdte, hogy „pörköljön oda”.28 Mason-MacFarlane azonban meggondolta magát, bár később hivatalos kérelmet nyújtott be, hogy engedélyezzék Hitler lelövetését az erkélyéről. A világ pechjére a javaslatot elutasították.

Elliott két vadonatúj meggyőződéssel tért vissza Hágába: egyrészt hogy Hitlert meg kell állítani mindenáron, másrészt hogy ehhez legjobban azzal járulhat hozzá, ha kémnek áll. „Nem volt nehéz rászánni magam.”29 Egy ascoti nap, egy pohár pezsgő Sir Robert Vansittarttal és egy találkozás egy fontos emberrel a Whitehallban elrendezte a többit. Elliott hivatalosan még mint címzetes attasé tért vissza Hágába, de valójában és Sir Nevile Bland áldásával már mint az MI6 újonca. Kifelé ugyanúgy folytatta diplomataéletét, mint eddig; titokban megkezdte novíciuskodását a brit hírszerzés különös felekezetében.

Sir Robert Vansittart, a külügyminisztériumi korifeus, aki egyengette Elliott útját az MI6-be, gyakorlatilag egy magán-titkosügynökséget, úgynevezett Biztonsági Szolgálatot működtetett a hivatalos kormányzati hatáskörön kívül, de szoros kapcsolatban az MI6-szel és az MI5-val. Vansittart hevesen ellenezte a megbékélési politizálást, biztosra vette, hogy Németország újra háborúba kezd, „amint elég erősnek érzi magát”.30 Kémhálózata bőséges híranyagot gyűjtött össze a náci szándékokat illetően, amivel megpróbálta (sikertelenül) meggyőzni Neville Chamberlain miniszterelnököt a küszöbönálló háborúról. Az egyik legkorábbi és legszínpompásabb informátora Jona von Ustinov német újságíró volt, titokban a nácizmus ádáz ellensége. Ustinovot széles körben „Klop” becenéven emlegették, ami oroszul poloskát jelent, és gömbölyded megjelenésére utalt, amire, meglepő módon, rendkívül büszke volt. Ustinov apja orosz származású katonatiszt volt, az anyja féletióp-félzsidó. 1921-ben született fia, Peter Ustinov komikus színészként és íróként vált ismertté. Klop Ustinov az első világháború alatt a német hadseregben szolgált, Vaskereszttel tüntették ki, majd a londoni német sajtóügynökség alkalmazta. 1935-ben elvesztette állását, amikor a német hatóságoknak gyanús lett egzotikus vegyes házassága, és felszólították árja származása igazolására. Ugyanabban az évben „U35” fedőnéven beszervezték brit ügynöknek. Ustinov kövér volt, monoklit viselt, és megtévesztően ügyefogyottan viselkedett. Ő volt „a legjobb és legleleményesebb műveleti személy, akivel valaha volt szerencsém együtt dolgozni”,31 jelentette ki később tartótisztje Dick White, aki idővel mind az MI5 és mind az MI6 élére került.

Elliott azt kapta első feladatának az MI6-től, hogy segítsen Ustinovnak az egyik legfontosabb és legkevésbé ismert háború előtti kém irányításában. Wolfgang Gans Edler zu Putlitz sajtóattasé volt a londoni német követségen, egy fényűzést kedvelő és homoszexualitásával hivalkodó arisztokrata. Ustinov beszervezte Putlitzot, és elkezdte begyűjteni a „felbecsülhetetlen értékű információkat, talán a legfontosabb értesüléseket, amelyeket Nagy-Britannia emberi hírforrásból nyert a háborút megelőző időszakban” a német külpolitikai és katonai tervekkel kapcsolatban.32 Putlitz és Ustinov osztotta Vansittart meggyőződését, hogy a megbékélési politizálást a visszájára kell fordítani: „Ténylegesen segítettem aláásni a náci ügyet”, vélekedett Putlitz.33 Amikor Putlitzot 1938-ban áthelyezték a hágai német követségre, Klop Ustinov feltűnés nélkül követte egy indiai napilap európai tudósítójának álcájában. Ustinov közvetítésével Putlitz továbbra is kötegszámra szállította az információkat, jóllehet elkeserítette Nagy-Britannia nyilvánvaló vonakodása attól, hogy nyíltan szembeszálljon Hitlerrel. „Az angolok reménytelen népség – panaszkodott. – Fölösleges segíteni próbálni nekik abban, hogy vessenek gátat a náci módszereknek, amiket annyira nyilvánvalóan képtelenek átlátni.” Kezdte úgy érezni, hogy „értelmetlenül feláldozza magát”.34

Hágában Klop Ustinov és Nicholas Elliott azonnal megtalálta egymással a hangot, és egy életre szóló barátságot kötött. „Klopból sütött a tehetség – írta Elliott. – Igazi világfi volt, széles körű tudással megáldott nyelvzseni, a szellem, az adomák és a mimikri embere, egyformán komoly és sikamlós.”35 Ustinov munkába állította Elliottot, lelket öntve az egyre lehangoltabb és gondterheltebb Wolfgang Putlitzba.

Putlitz „összetett személyiség” volt, írta Elliott, aki őrlődött a hazaszeretete és az erkölcsi ösztöne két malomköve közt. „Kizárólag eszmei indíttatásból cselekedett, és súlyos lelki kínokat okozott neki az a tudat, hogy az általa átadott információ német életekbe kerülhet.”36 Egy augusztusi este Elliott vacsorázni vitte Putlitzot a Royale Hotelba. A desszert fölött megjegyezte, hogy azon tűnődik, elmenjen-e Németországba nyaralni, „nehogy Hitler háborúba kezdjen, mielőtt visszajövünk szeptember első hetének végére”, fűzte hozzá félig viccesen. Putlitz nem mosolygott: „A jelenleg érvényes tervek szerint a Lengyelország elleni háború augusztus 26-án kezdődik, de lehet, hogy elhalasztják egy héttel, szóval én a maga helyében letennék erről az utazásról.”37 Elliott sietve beszámolt erről a „meglepő kijelentésről” Klopnak, aki továbbította azt Londonba. Elliott lefújta a nyaralását. Szeptember 1-jén, pontosan ahogy Putlitz megjósolta, német tankok gördültek be Lengyelországba északról, délről és nyugatról. Két nappal később Nagy-Britannia hadban állt Németországgal.

Nem sokkal ezután a hágai német követ megmutatott Wolfgang Putlitznak egy dokumentumot a hollandiai német ügynökről; ez ugyanaz a dokumentum volt, amelyet Putlitz nemrég adott át Klop Ustinovnak és Nicholas Elliottnak. Kétség sem férhetett hozzá, hogy egy német kém van az MI6-referatúrán, de senki egy pillanatig sem gyanakodott Folkert van Koutrikra, a nyájas hollandusra, aki a referatúrát vezető Richard Stevens őrnagy helyetteseként dolgozott. Kollégái egybehangzó véleménye szerint Van Koutrik „mindig abszolút őszinte hűséget mutatott”.38 Titokban azonban a német katonai hírszerzésnek, az Abwehrnek dolgozott, és „1939 őszére a németeknek teljesen tiszta képük volt az angol titkosszolgálat hollandiai tevékenységéről”.39 Van Koutrik megszerezte az MI6-nek átadott Putlitz-féle német kémlistát, és visszajuttatta a német hírszerzésnek.

Putlitz tudta, hogy „csak idő kérdése, mikor leplezik le és bánnak el vele”.40 Azonnal menedékjogot kért Nagy-Britanniától, de kijelentette, hogy nem távozik komornyikja, Willy Schneider nélkül, aki mellesleg a szeretője is volt. Putlitzot szeptember 15-én átrepítették Londonba, és elszállásolták egy titkos házban.

Egy ilyen értékes ügynök elvesztése éppen elég csapás volt, de ennél is rosszabb következett.

November 9-én a referatúravezető, Stevens őrnagy, Elliott új főnöke elindult Venlóba, a Németországgal szomszédos holland határvárosba annak reményében, hogy elintézi a háború gyors és káprázatos befejezését. Vele tartott munkatársa, Sigismund Payne Best, egy veterán katonai hírszerzőtiszt. Elliott kedvelte Stevenst, úgy tartotta, „ragyogó nyelvérzéke van és kiváló történetmesélő”, Bestet viszont azzal intézte el, hogy „kérkedő ökör, felfújt hólyag”.41

Néhány hónapja Stevens és Best titokban kapcsolatba lépett forrongó német katonatisztek egy csoportjával, akik azt tervezték, hogy puccsal megdöntik Hitlert. Egy német politikai menekült, dr. Franz Fischer megszervezett egy találkozót, amelyen a csoport vezetője, bizonyos Schämmel százados kifejtette, hogy a német hadvezetésben egyes elemeket elborzasztottak a Lengyelország lerohanása során elszenvedett veszteségek, és szándékukban áll „megdönteni a jelenlegi rendszert, és katonai diktatúrát vezetni be”.42 A brit miniszterelnököt tájékoztatták a Hitler-ellenes összeesküvésről, és Stevenst arra biztatták, hogy folytasson tárgyalásokat a puccsistákkal. „Az az érzésem, hogy a háború tavaszra befejeződik”, írta Chamberlain.43 Stevens és Best egy holland titkosszolgálati tiszt kíséretében felvillanyozódva utazott Venlóba, meg voltak győződve arról, hogy „magával a nagy emberrel”, a puccsot vezető német tábornokkal lépnek kapcsolatba.44 „Schämmel” a valóságban Walter Schellenberg volt a náci párt hírszerző irodájától, az SD-től, okos és könyörtelen kémfőnök, aki végül majd átveszi az irányítást az egész német hírszerzés fölött, dr. Fischer pedig a Gestapo zsoldjában állt. A találkozó csapda volt, személyesen Heinrich Himmler SS-birodalmi vezető rendelte el.

Kevéssel 11 óra előtt megérkeztek a találkozóhelyhez, a Café Backushoz a határ holland oldalán, néhány méterre az átkelőtől. „Senki nem volt látóközelben, csak egy német vámtiszt és egy kislány, aki egy nagy kutyával labdázott az út közepén”, írta Stevens.45 Schellenberg a kávézó teraszán állt, és a kalapját lengetve üdvözölte őket. Ez volt a jel. Amint kiszálltak a gépkocsijukból, azonnal civil ruhás SS-kommandósok vették körül őket, és géppisztolyaikkal a levegőbe lőttek. A holland tiszt revolvert rántott, lelőtték.

„A következő pillanatban – emlékezett vissza Best – két fickó volt mindegyikünk előtt, az egyik pisztolyt tartott a fejünknek, a másik kézi bilincset rakott ránk. Aztán a németek ránk üvöltöttek: »Mozgás!«, pisztolyaikkal a hátunkat döfködték, és »Gyerünk, gyerünk, gyerünk« kiáltozással noszogattak bennünket a német határ felé.”46 A kommandósok betuszkolták foglyaikat a várakozó autókba, magukkal hurcolták a haldokló holland tisztet is.

„Egy csapásra veszélybe került az összes brit hírszerző művelet Hollandiában”, írta Elliott.47 Ami még rosszabb: ostoba módon Stevensnek a zsebében ott lapult a nyugat-európai hírszerző források listája. Az MI6 kapkodhatott, hogy kivonja ügynökhálózatát, mielőtt a németek lecsapnának.

A venlói incidens egyértelmű katasztrófa volt. Minthogy Hollandia tagadhatatlanul közreműködött, és elveszített egy tisztet, Hitler hivatkozhatott arra, hogy Hollandia semlegességet sértett, ürügyet adva az ország néhány hónap múlva bekövetkező inváziójára. Az epizód következtében a britek még akkor is zsigeri gyanakvással álltak a magukat náciellenesnek mondó német katonatisztekhez, amikor a háború késői szakaszában az ilyen közeledések őszinték voltak. Stevens és Best a háború hátralévő részét börtönfalak közt töltötte. A brit foglyoktól és a holland kettős ügynöktől, Van Koutriktól származó információk segítségével a németek „részletes és nagyjából pontos térképet alkothattak a [brit] ügynökhálózatról”,48 valamint magának az MI6-nek a felépítéséről. Ez volt a német titkosszolgálat első és legsikeresebb átverési művelete a háborúban. Furcsa módon egyben az utolsó.

A venlói incidensre visszatekintve Elliott kárhoztatta Stevens „nagyfokú becsvágyát”, amiért „megorrontotta a lehetőséget, hogy önerőből megnyerje a háborút, és ez teljesen megzavarta a szakmai ítélőképességét”.49 Schellenberg nem óhajtotta fenntartani azt a képzetet, hogy létezik egy ellenálló sejt a német hadvezetés felső szintjén, és fennhéjázó táviratot küldött: „Egy idő után unalmassá válik beképzelt és buta emberekkel társalogni. Ezennel megszakítjuk a kapcsolatot. A német ellenállásbeli barátaik szívélyes üdvözletüket küldik.” Aláírásként ez állt: „A német titkosrendőrség”.50

Kém mivoltának első hat hónapjában Elliott megtanulta azt az üdvös leckét, hogy az ámítás és a színlelés a kémkedés velejárója. A főnöke most egy német börtönben ült, miután egy rafinált rászedés áldozata lett; egy értékes kém Londonba menekült, mert elárulta egy kettős ügynök; az egész hollandiai hírszerző hálózat végzetesen hiteltelenné vált. Börtönbe kerül még a légynek sem ártó John King kapitány is, a kódhivatalnok, aki rejtjelezni tanította Elliottot: tíz évet kapott kémkedésért, miután egy szovjet dezertőr felfedte, hogy jó pénzért „mindent eladott Moszkvának”.51

Elliottnak azonban korántsem vette el a kedvét a sok kétszínűség, sőt csak még jobban vonzódott az átverések játszmájához. A venlói fiaskó „legalább olyan szégyenteljes volt, amilyen katasztrofális”, állapította meg,52 ugyanakkor izgalmasnak is találta a benne rejlő tanulsággal, hogy a nagyon okos embereket is lóvá lehet tenni, ha meggyőzik őket, hogy elhiggyék, amit mindenáron el akarnak hinni. Elliott gyorsan tanult. Ezt megünnepelendő még egy kis dalocskát is rittyentett:53

Ó, milyen kuszán szövünk,

Mikor először ámítunk,

Ám ha már ámítsz eleget,

Igazán akkor jössz bele.

1940. május 9-én hajnali háromkor Londonból jött sürgős távirat ébresztette Elliottot. Kivette a rejtjelkönyvet a széfből, leült a követségi ebédlőasztalhoz, és elkezdte fejteni a szöveget: „Információ érkezett, hogy a németek támadni szándékoznak a teljes nyugati fronton…”54 Másnap Németország elözönlötte Franciaországot és Hollandiát. „Hamar nyilvánvalóvá vált, hogy a hollandok bármilyen bátran harcoljanak is, nem fognak sokáig kitartani.”55

A britek felkészültek a menekülésre. Elliott és munkatársai sietve máglyát raktak a kritikus iratokból a követség udvarán. Egy másik tiszt megszerezte Amszterdam ipari gyémántkészletének zömét, és átcsempészte Nagy-Britanniába. A holland királynő egy brit rombolón menekült a biztonságba a kormányával, titkosszolgálatával és aranyával. Elliott elsődleges feladatának a Vic-Wells utazó balett-társulat megrémült táncosainak a kimentése bizonyult, amit úgy intézett el, hogy felrakta őket egy Ijmuidenben rekvirált kotróhajóra. Május 13-án a Mohawk brit romboló lehorgonyzott Hoek van Hollandnál, hogy az utolsó brit lemaradozókat is hazaszállítsa. Miközben egy autókonvojban robogott a tengerpart felé, Elliott az égő Rotterdamot nézte, ahogy bevilágítja a láthatárt. Az utolsók közt szállt fedélzetre. Amikor a fiatal MI6-tiszt megérkezett Nagy-Britanniába, e szavakkal fogadták: „Most már bent vagyunk a döntőben.”56

*

Elliott azt hitte, hogy egy válsághelyzetben lévő országot talál, és meglepte London „szokványossága és nyugalma”. Attól a pillanattól kezdve, írta, „egy pillanatra se fordult meg a fejemben, hogy elveszíthetjük a háborút”.57 Néhány napon belül kinevezték a hírszerző testületbe, és aztán meglepetésére rácsok mögött találta magát.

Wormwood Scrubsot, ezt a Nyugat-Londonban álló, viktoriánus időkben épült börtönt választották a Biztonsági Szolgálat, az MI5 háborús főhadiszállásának, és most gyors növekedésnek indult annak érdekében, hogy megbirkózzon a német kémfenyegetéssel. Franciaország és Hollandia elestét részben a náci ötödik hadoszlopnak tulajdonították, a német előrenyomulást elősegítő ellenséges kémek aknamunkájának. A német inváziós fenyegetés elindított egy kémek utáni átfogó hajszát Nagy-Britanniában, és az MI5-ot elárasztották a gyanús tevékenységekről szóló bejelentések. „Anglián elhatalmasodott a kémláz”, írta Elliott, akit az MI5 állományába helyeztek „azt hasznosítandó, hogy én már közvetlen közelről láttam az ötödik hadoszlop működését Hollandiában”.58 Az ötödik hadoszlop fenyegetése nem valósult meg, annál az egyszerű oknál fogva, hogy nem létezett – Hitlernek nem állt szándékában háborúzni Angliával, és nem tett komoly erőfeszítést arra, hogy előkészítse a talajt egy német invázióhoz.

Az Abwehr hamarosan nekilátott pótolni a hiányt. Az elkövetkező néhány hónapban úgynevezett „inváziós kémek” özönlöttek Nagy-Britanniába hajóval, ejtőernyővel és tengeralattjárón; ezeket a hevenyészetten kiképzett és gyatrán felszerelt ügynököket annak rendje-módja szerint gyorsan kézre kerítették. Néhányat börtönbe vetettek, egy-kettőt kivégeztek, de sokat beszerveztek kettős ügynöknek, hogy hamis információkkal etessék német tartótisztjeiket. Ebből sarjadt ki a híres Dupla Csavar művelet, a kettős ügynökök hálózata, amelynek a jelentősége folyamatosan erősödött a háború előrehaladtával. A kihallgatások során a német kémek közül sokan alapvető fontosságú információkat nyújtottak a brit titkosszolgálatnak. Elliottot megtették összekötő tisztnek a szolgálati ágak között, Wormwood Scrubs-i irodával. Bizarr munkahely volt: rossz szagú és sivár. Az elítéltek többségét már elszállították, de egy maroknyi megmaradt, köztük Elliott egyik régi etoni iskolatársa, Victor Hervey, Bristol jövőbeli hatodik őrgrófja, a híres aranyifjú, akit egy mayfairi ékszerész kirablásáért börtönöztek be. Elliott egy hangszigetelt börtöncellában dolgozott, belül az ajtón nem volt kilincs; ha az aznapi utolsó látogatója távozáskor véletlenül elfordította a kintit, akkor reggelig bezárva maradt.

Elliott szerette új életét, szeretett nappal börtönben lenni, este meg szabadon az ostromlott és invázióval fenyegetett nagyvárosban. Bayswaterba költözött, egy Cambridge Square-i lakásba, amely egy másik etoni barátjának, az úgyszintén MI6-es Richard Brooman-White-nak a nagyanyjáé volt. Basil Fisher most vadászpilótaként szolgált, Hurricane-eken repült a Croydonban állomásozó 111. ezredben. Valahányszor Fisher szabadságot kapott, a három barát összegyűlt, rendszerint a White’sban. Tombolt a bombázóháború, és Elliottot boldoggá tette a „bajtársiasság érzése”, valahányszor betelepedett a barátaival London legrégibb és legelőkelőbb úri klubjának dohányfüstös, mahagóniburkolatú pompájába. „Igazi veszély egyetlenegyszer legyintett meg, amikor épp pink gint kortyolgattam a klub bárjában. A szomszéd épületre bomba hullt, felborította a poharamat, engem meg a földhöz vágott. Kaptam egy másik pink gint a pultostól méltányosságból.”59 Elliott élvezte a háborút. Aztán három hónappal Londonba visszatérése után rájött, milyen is az valójában.

Augusztus 15-én a levegőbe emelkedtek a 111. repülőezred Hurricane-jei egy Luftwaffe Messerschmitt-kötelék elfogására, amely Dungenessnél lépett be a brit légtérbe. Az eget széltében-hosszában betöltő, vad légi harc vette kezdetét, az angliai légi csata egyik leghevesebb összecsapása, és a német vadászbombázók közül hetet lelőttek. Basil Fisher gépét észlelték, ahogy kiválik a harcból, a törzséből füst és láng ömlött. Fishernek sikerült kiugrania egy West Sussex-i falu, Sidlesham fölött, de az ejtőernyője kigyulladt. A tartózsinórok átégtek, és Elliott barátja lebucskázott a földre. A pilóta nélkül maradt Hurricane egy csűrbe csapódott. Basil Fisher repülő főhadnagy holtteste a sidleshami halastóból került elő. Berkshire-i szülőfaluja templomkertjében temették el.

Elliott nem feltűnően, de mélységesen megrendült. Mint sok arisztokrata angol, ritkán beszélt az érzéseiről, de magánbúcsúztatója Basil Fisherhez a maga feszes, fájdalmas szikárságával többet mond minden ékes szónál. A léhaság álarca félrecsúszott. „Basil Fisher hősi halált halt. Ez nagyon mélyen érintett. Gyakorlatilag a testvéremnek számított. Ez volt az első alkalom, hogy a tragédia szele megcsapott.”60

Elliott még kába volt a fájdalomtól, amikor mindössze néhány hét múlva találkozott a titkok világának egy újabb újoncával, a Westminster School neveltjével, aki ugyancsak a cambridge-i Trinity College-on végzett, és meghatározó szerepet tölt majd be hátralévő életében: Harold Adrian Russell Philbyvel, röviden csak Kimmel.

2
V osztály

Kim Philbyt legkövetkezetesebben az „elbűvölő” kifejezéssel szokták jellemezni, ami kótyagossá tevő, megtévesztő és néha gyilkos angol tulajdonság. Philby olyan könnyedséggel tudott szeretetet ébreszteni és közvetíteni, hogy csak kevesen fogták fel egyáltalán, hogy őket most éppen elbűvölték. Kim mindenkit magával ragadott, férfiakat és nőket, időseket és fiatalokat, gazdagokat és szegényeket. Figyelő, szelíd kék tekintettel nézett a világba egy homlokába lógó rakoncátlan hajfürt alól. Kivételes modora volt: mindig ő volt az első, aki meghívta az embert egy italra, érdeklődött a beteg édesanyja iránt, és emlékezett a gyermekei nevére. Szeretett nevetni és inni, és meghallgatni másokat mély őszinteséggel és feszült érdeklődéssel. „Az a fajta ember volt, akiért rajongtak – fogalmazott egy kortársa. – Nem egyszerűen csak szeretted, csodáltad, egyetértettél vele: rajongtál érte.”1 A vissza-visszatérő dadogása csak növelte csáberejét, az emberi gyengeség vonzó felcsillanásáról árulkodott. Az emberek csüngtek a szaván, várták, amit barátja, a regényíró Graham Greene „darabosan elhebegett szellemességnek” hívott.2

Kim Philby feltűnő jelenség volt a háborús Londonban. A spanyol polgárháborúban a The Times újságírójaként a felkelő nemzetiek oldaláról tudósított, és 1937 végén épp csak egy hajszállal kerülte el a halál, amikor köztársasági ágyúgránát csapódott be a gépkocsi közelében, amelyben Philby ült csokoládét majszolva és brandyt iszogatva. Mindhárom haditudósító társa életét vesztette, ő azonban megúszta könnyű fejsebbel, és arról híresült el, hogy „jócskán van vér a pucájában”.3 Franco tábornok maga tűzte ki a Vörös Katonai Érdemkeresztet a fiatal haditudósító mellére.

Philby a mindössze tizenöt újságíró közé tartozott, akiket kiválasztottak a brit expedíciós haderő Franciaországba kísérésére a háború kitörésekor. A kontinensről fanyar, jellegzetes beszámolókat írt a The Timesnak, miközben a katonákkal várta a harcok kezdetét: „Sokan a csalódottságuknak adnak hangot az apokalipszis nyitányának lassú tempója miatt. Veszélyt vártak, és tespedtséget találtak”, írta.4 Philby a német előrenyomulás közepette is folytatta tudósítói munkáját, és akkor hagyta el Amiens-t, amikor a páncélosok már bedübörögtek a városba. Olyan sietséggel szállt hajóra Angliába, hogy poggyásza hátrahagyására kényszerült. Elveszett ingóságai miatti kárigénye legendássá vált Fleet Street-szerte: „Teveszőr felöltő (kétéves használtsággal) 15 guinea; Dunhill pipa (kétéves, és annyival jobb is) 1 font 10 shilling.”5 Hírnevének fokmérője, hogy a The Times kártalanította sztárriporterét elveszett régi pipájáért. Philby kitűnő újságíró volt, de becsvágya más irányt vett. Be akart lépni az MI6-be, de mint minden leendő kém, ő is szembesült a talánnyal: hogyan csatlakozzon egy olyan szervezethez, amelyhez nem tud folyamodni, merthogy formálisan nem létezik?

Végül Philby ugyanolyan simán bekerült a titkosszolgálatba, mint Elliott, és nagyjából ugyanolyan nem hivatalos csatornán keresztül: egyszerűen elejtett „néhány célzást itt-ott befolyásos ismerősök előtt”,6 és várta a meghívást a klubba. Az első utalást, hogy jelzései nem maradtak észrevétlen, Franciaországból visszatérőben, a londoni vonaton érzékelte, amikor ugyanabban az első osztályú fülkében találta magát a Sunday Express újságírónőjével, Hester Harriet Marsden-Smedleyvel. Marsden-Smedley a harmincnyolcadik életévét taposta, megjárt pár messzi háborút, és szívós volt. A luxemburgi határon ellenséges tűz alá került, és szemtanúja volt, ahogy a németek átözönlenek a Siegfried-vonalon. Ismert embereket a titkosszolgálatban, és úgy hírlett, mellékesen végez némi kémkedést. Philby elkerülhetetlenül elbűvölte őt is. Az újságírónő nem kerülgette a kását.

– Egy olyan ember, mint maga, nem lehet annyira bolond, hogy katonának álljon – mondta. – Maga annál sokkal többet képes tenni Hitler ellen.

Philby pontosan tudta, hogy mire céloz, és elhebegte, hogy „nincs semmi kapcsolata azzal a világgal”.

– Majd kitalálunk valamit – mondta Hester.7

A Londonba visszaérkező Philbyt a The Times külföld rovatának vezetője magához hívatta, hogy tudassa vele, egy bizonyos Leslie Sheridan százados telefonált a „hadügyi tárcától”, és arról érdeklődött, hogy Philby kapható-e egy meg nem határozott természetű „hadügyi munkára”.8 Sheridan, a Daily Mirror egykori olvasószerkesztője az MI6 úgynevezett „D/Q osztályát” vezette, amely a fekete propagandával és a rémhírterjesztéssel foglalkozott.

Két napra rá Philby a St. James’s Park közelében lévő St. Ermin’s Hotelban, mindössze pár száz méternyire a Broadway 54.-ben lévő MI6-főhadiszállástól leült egy teára egy másik félelmetes nővel, Sarah Algeria Marjorie Maxse-szel, az MI6 D osztályának főnökével (D mint Destruktív: ez az osztály titkos félkatonai műveletekre szakosodott). Miss Marjorie Maxse a Konzervatív Párt szervezeti igazgatója volt, mely feladatkör nyilván alkalmassá tette annak felismerésére, kiben lakozik tehetség a hírverésre és a dolgok felfújására. Philby „módfelett szimpatikusnak” találta.9 Nyilván ő is rokonszenves volt Marjorie-nek, mert két nap múlva újra találkoztak, ezúttal kiegészülve Guy Burgess-szel, Philby barátjával és cambridge-i évfolyamtársával, aki már az MI6-ben dolgozott. „Elkezdtem hencegni, nevekkel dobálóztam szégyentelenül – írta Philby. – Kiderült, hogy csak az időmet vesztegettem, mert a döntés már megszületett.”10 Az MI5 elvégzett egy rutinszerű háttérvizsgálatot, és úgy találta, „semmi nem szól ellene”: az ifjú Philby tiszta.11 Valentine Vivian, az MI6 igazgatóhelyettese, aki ismerte Philby apját abból az időből, amikor mindketten gyarmati tisztviselők voltak Indiában, kész volt személyes kezességet vállalni az új jelöltért azon az alapon, ami talán a brit „öregfiúk-hálózat” legvelősebb megfogalmazása volt: „Megkérdeztek róla, és azt mondtam, ismerem a családját.”12

Philby beadta a lemondását a The Timesnak, és rögtön jelentkezett is egy épületben az MI6-központ közelében, ahol beültették egy irodába egy köteg tiszta papírral, egy ceruzával és egy telefonnal. Két hétig semmit se csinált, csak olvasgatta az újságokat és élvezte a hosszú, „folyékony” ebédeket Burgess-szel. Philby már épp azon kezdett tűnődni, hogy valóban az MI6-be lépett-e be, és nem valami fura alvószervezetbe, amikor elküldték Brickendonbury Hallba, ebbe a Herfordshire mélyén megbújó titkos kémiskolába, ahol cseh, belga, norvég, holland és spanyol emigránsokat képeztek ki rejtett műveletekre. Ezt az egységet végül bekebelezte a különleges műveletek alakulata, a SOE, amelyet arra hoztak létre, hogy – Winston Churchill szavaival élve – „lángba borítsák Európát” az ellenséges vonalak mögött.13 A kezdeti napokban az ügynökök szemlátomást egyetlen dolgot voltak hajlamosak felgyújtani: Brickendonbury Hallt és a környező vidéket. A helyi robbanószeres szakértő bemutatót tartott odalátogató cseh titkosszolgálati tiszteknek, de lángra kapott az erdő, és csaknem áldozatul esett az egész küldöttség. Philby hamarosan átkerült magához a SOE-hoz, és aztán egy másik kiképzőtáborba a hampshire-i Beaulieu-ba, amely rombolásra, rádiós összeköttetésre és felforgatásra szakosodott. Philby a propagandáról tartott előadásokat, amelyre újságíró lévén úgy gondolták, megfelelően képzett. Alig bírt magával a türelmetlenségtől, szerette volna igazi háborús hírszerzőcsatába belevetni magát. „Amikor csak tudtam, megléptem Londonba”, írta.14 Az egyik ilyen elmenekülése során találkozott Nicholas Elliott-tal.

*

Elliott nem emlékezett, pontosan hol is futottak össze először. A broadwayi MI6-irodaház mélyén a bárban, a világ legtitkosabb italozóhelyén? Vagy talán a White’sban, Elliott klubjában? Vagy Philbyében, az Athenaeumban? Esetleg Philby leendő felesége, Aileen, Elliott távoli rokona hozta össze őket? Elkerülhetetlen volt, hogy találkozzanak, mert ugyanahhoz a világhoz tartoztak, összeterelte őket a rejtett munka, és nagyban hasonlítottak mind származásban, mind alkatban. Claude Elliott és Philby apja, St John, a hírneves tudós, felfedező és író évfolyamtársak és barátok voltak a Trinity College-on, és mindkettőjük fia engedelmesen haladt apjuk egyetemi nyomdokában – a négy évvel idősebb Philby abban az évben hagyta el Cambridge-et, amikor Elliott megérkezett. Mindketten egy tekintélyes, de távoli apa árnyékában éltek, akinek vágytak a dicséretére, és igazán sosem nyerték el. Mindketten a brit birodalom gyermekei voltak: Kim Philby Pandzsábban született, ahol az apja gyarmati tisztviselő volt, az anyja pedig a Ravalpindi Közmunkatanács brit hivatalnokának a lánya. Elliott apja Szimlában született. Mindkettőjüket javarészt dadák nevelték, és mindkettőjükre tévedhetetlen jellemformáló hatást gyakorolt az iskolájuk: Elliott büszkén viselte az etoni öregdiák-nyakkendőjét, Philby nagy becsben tartotta Westminster School-sálját. És mindketten rejtegettek bizonyos fokú szégyenlősséget: Philby a kifürkészhetetlen bája és tétova habogása, Elliott pedig a vicczuhataga mögött.

Azonnal összebarátkoztak. „Azokban a napokban – írta Elliott – a barátságok gyorsabban formálódtak, mint békeidőben, különösen azok közt, akik bizalmas munkában vettek részt.”15 Miközben Elliott a Nagy-Britanniába küldött kémek elfogásában segédkezett, Philby a szövetséges szabotőrök megszállt Európába való eljutását készítette elő. Bőven volt alkalmuk a beszélgetésre és a viccelődésre a szigorú titkosság meghitt falain belül.

Elliott életében a Basil Fisher halálával támadt űrt Philby töltötte be. „Ragaszkodást és a szeretetet tudott ébreszteni – írta Elliott. – Az a fajta ember volt, akit ösztönösen kedveltek, de csak ritkán értettek meg. A barátai számára ő testesítette meg a bohémot és a szokatlant. Nem untatott és nem nagyképűsködött.”16 A háború előtt Philby belépett a nácibarát színezetű Angol–Német Baráti Társaságba, de most, Elliotthoz hasonlóan, elszánta magát rá, hogy felveszi a harcot „a nácizmus velejáró gonoszságával”.17 A két barát közt „a politika egészen ritkán jött szóba”, és idejük nagy részében inkább elemezték „az angol ütéshatékonyságot”, és nézték „a krikettmeccseket a domblelátóról a Lord’sban” – azaz a Marylebone Krikett Klubban, a krikettezés fellegvárában, amelynek Elliott a tagja volt. Philby láthatólag osztotta Elliott rendíthetetlen, de egyszerű brit hitét, amelyet nem bonyolítottak eszmék. „Sőt számomra egyáltalán nem hatott »zoon politikonnak«”, írta Elliott.18 Philby csak huszonnyolc éves volt, amikor megismerkedtek, de Elliott szemében idősebbnek tűnt, magabiztos, tehetséges, kellemesen zaccos embernek, akit megérleltek a háborús tapasztalatok.

Az MI6 a világ legfélelmetesebb titkosszolgálata hírében állt, de 1940-ben, a háborús nyomás alatt a gyorsított újjászerveződés cseppfolyós állapotába került. Úgy tetszett, Philby a szakmaiság új légkörét hozta magával ebbe a munkába. Egyértelműen becsvágyó volt, de törtetését az angol módinak megfelelően „a nyájas, oldott világiasság álarca mögé rejtette”.19

Hugh Trevor-Roper a háborús idők hírszerzésének egy másik újonca volt. A később Lord Dacre néven ismert történésznek, Anglia egyik legokosabb és leggorombább emberének alig volt egy jó szava bármelyik kollégájára („egészében véve ostobák, egyesek mélységesen ostobák”).20 Philby azonban más volt: „Kivételes személyiség: kivételes az erényei folytán, mert értelmesnek, okosnak, sőt céltudatosnak hatott.”21 Úgy tetszett, tudja, mit akar. Amikor Philby titkosszolgálati dolgokat taglalt, Elliott szerint mindannyiszor megkapóan tiszta észjárásról tett tanúbizonyságot, de nem volt sem szárazan tudálékos, sem vaskalapos. „Sokkal inkább a gyakorlat, mint az elmélet embere volt.”22 Philby még az öltözködésében is kitűnt egyéniségével, egyaránt kerülte a kormánytisztviselők hajszálcsíkos öltönyét és a katonai egyenruhát, amihez egykori haditudósítóként jogot nyert. Ehelyett a könyökén foltrátétes skótgyapjú zakót viselt, antilopbőr cipőt és selyemsálat, és alkalmasint élénkvörös rókaprémmel bélelt, zöld szövetkabátot, amit az apja egy arab hercegnőtől kapott ajándékba. Ezt a szembeötlő ruházatot egy széles karimájú puhakalappal tetézte, valamint egy sikkes, elefántcsont nyelű esernyővel. Malcolm Muggeridge, egy másik író, akit szintén a háborús titkosszolgálatba toboroztak be, így kommentálta Philby kivételes szaloneleganciáját: „A régi hivatásos titkosszolgák kamáslira és monoklira esküdtek, még jóval azután is, hogy mindkettő kiment a divatból”, de az újonnan jöttek „pulóverben és szürke flanellnadrágban esetlenkedtek, kocsmákba, kávézókba és ócska csehókba jártak inni… alvilági ismeretségeikkel és kapcsolataikkal kérkedtek. Philbyt talán prototípusnak lehet tekinteni, és valóban az is volt sokak szemében, utánozandó modell.”23 Elliott kezdett úgy öltözködni, mint Philby. Még ugyanazt a drága esernyőt is megvette az Oxford Streeten a James Smith & Sonsnál, az ernyőt, amely illik a megállapodott világfihoz, még ha kicsit piperkőcös is.

Philbyn keresztül Elliott bekerült a becsvágyó, eszes, nagyivó hírszerzőtisztek társaságába, az MI5 és MI6 ifjútörökjei közé. Ez a nem hivatalos, szinte kizárólag férfiakból álló csapat a szolgálat letelte után gyakran összegyűlt Tomás Harris, a gazdag félspanyol műkereskedő házában, aki az MI5-ban dolgozott, ahol utóbb majd meghatározó szerepet játszik a híres Dupla Csavar átverésben „Garbo” kettős ügynök, Juan Pujol García tartótisztjeként. Harris és felesége, Hilda nagylelkű házigazdák voltak, és chelsea-i otthonuk a nagy borospincével szalonként mindig nyitva állt a kémek előtt. „Az ember rendszeresen benézett, ki van ott”, emlékezett vissza Philby.24 Itt, ebben a „konyhaművészeti és fajboros légkörben”25 föllelhető volt Philby barátja, a homoszexualitásában mértéktelen, gyakran részeg, kissé rossz szagú és mindig módfelett szórakoztató Guy Burgess. Ide járt barátjuk, Anthony Blunt, a cambridge-i művészettörténész, akit most a keblére ölelt az MI5. A törzsvendégek közé tartozott Victor, Lord Rothschild, az MI5 arisztokrata szabotázselhárító főnöke és Guy Liddell, az MI5-kémelhárítás feje, akinek az ebből az időszakból származó naplója kivételes betekintést enged ebbe a titokzatos, gourmand magánklubba. Az MI6-től eljött Tim Milne, Philby westminsteri osztálytársa és a Micimackó-teremtő A. A. Milne unokaöccse, aztán Richard Brooman-White, ekkor az MI6 ibériai műveleti igazgatója, és természetesen Nicholas Elliott. Hilda Harris pazar spanyol ételeket szolgált fel. Liddell, aki egykor a hivatásos zenészi pályával kacérkodott, olykor csellót ragadott. Burgess, aki rendszerint a legújabb fiúprostija kíséretében állított be, botrányos kiszámíthatatlanságával emelte a hangulatot. És köztük mozgott Philby az ő mosolygós sármjának kisugárzásával, előadta a titkosszolgálati témákat, vitákat provokált („inkább mókából, mint rosszindulatból”, szögezte le Elliott),26 és töltögette Harris finom borát zuhatagszerű mennyiségben.

A kémek nagy piások voltak még a háborús idők alkoholizálási mércéjével is. A szesz segített eltompítani a lopva folytatott háború stresszét, egyszerre szolgált kenő- és kötőanyagként, és az úri klubok képesek voltak olyan fokú készleteket beszerezni tagjaik számára, ami teljesen elérhetetlen volt a jegyrendszerben élő egyszerű embereknek. A regényíró Dennis Wheatley a brit titkosszolgálat megtévesztési osztályán dolgozott, és leírta, hogyan zajlott egy jellegzetes ebéd hivatali körben: „Mindig két-három Pimmsszel kezdtünk a bárban egy asztalnál, aztán egy úgynevezett »röviddel« folytattuk, jól megbolondítva abszinttal… Füstölt lazac szokott lenni vagy konzerv garnélarák, aztán doveri nyelvhal, nyúlragu, lazac vagy vadpecsenye, és befejezésnek sajtos pirítós. Ezt leöblögettük jó vörös- vagy fehérborral, és portóival vagy köménypálinkával zártunk.”27 Egy ilyen lakoma után Wheatley hajlamos volt rá, hogy elsettenkedjen „egy órácska alvásra”, mielőtt folytatta volna a munkát.

Senki sem töltögette (vagy fogyasztotta) az alkoholt akkora életörömmel és eltökéltséggel, mint Kim Philby. „Félelmetes szeszkazán volt”, írta Elliott, olyan, aki tartotta magát ahhoz a misztikus elmélethez, hogy „a nagyivóknak őrizkedniük kell a testgyakorlástól vagy a hirtelen mozdulatoktól”, mert az „heves fejfájással” járhat.28 Philby úgy döntötte magába az italt és öntötte máris az újat, mintha ez volna a küldetése.

Elliottnak hízelgett, hogy ilyen társaságban találta magát, és felszabadult. Az angolok természetszerűleg zárkózottak. Az Elliotthoz hasonló társadalmi helyzetű és alkatú angolok különösen. A titkosszolgálatok tagjainak tilos volt beszélniük barátaiknak, feleségüknek, szüleiknek vagy gyerekeiknek arról, amit csinálnak, mégis sokan vonzódtak ehhez a zárt érdekszövetséghez, amelyet olyan titkok kötöttek össze, amiket másoknak nem volt szabad megismerniük. A civil világban Elliott soha egy szót ki nem ejtett a száján a munkájáról. De azon a világi kolostoron belül, ami az MI6, és különösen Harris faragatlan estélyein ő olyan emberek közt volt, akikben végsőkig megbízhatott, és olyannyira nyíltan beszélhetett, ami nem fordulhatott volna elő odakinn. „Ez egy olyan testület volt, ahol a kollégák nagy hányada, férfiak és nők egyszersmind az ember személyes barátai is voltak – írta Elliott. – Egyfajta kedélyes bajtársiasság uralkodott, leginkább egy klubra hasonlított, amelyben mindannyian tegeződtünk, és rengetegszer találkoztunk az irodán kívül.”29

A Philby és Elliott közti barátságot valami mélyebb táplálta a közös érdeklődésen és a hivatásbeli azonosságtudaton túl. Nick Elliott barátságos volt mindenkivel, de érzelmileg csak kevesekhez kötődött. Ami Philbyhez fűzte, az semmi máshoz nem hasonlított az életében. „Ugyanazt a nyelvet beszélték – emlékezik vissza Elliott fia, Mark. – Kim volt apám legközvetlenebb barátja.”30 Elliott nyíltan sose fejezte vagy mutatta ki ezt a szeretetét. Mint annyi más fontos dolog az akkori férfikultúrában, ez is kibeszéletlen maradt. Elliott bálványozta Philbyt, de ugyanakkor szerette is egy olyan erős férfiszerelemmel, ami viszonzatlan, plátói és ki nem mondott volt.

Viszonyuk még szorosabbá vált, amikor mindkettőjüket kiemelték a brit titkosszolgálat peremvidékéről, és behelyezték a szívébe, az MI6 kémelhárítással foglalkozó V osztályába. Az MI5 felelt a biztonság fenntartásáért, beleértve az ellenség kémkedésével szembeni harcot Nagy-Britannián és a brit birodalmon belül. Az MI6 dolga volt a híranyag begyűjtése és az ügynökök foglalkoztatása külföldön. Az MI6-en belül a V osztály különleges és létfontosságú szerepet töltött be: rájuk tartozott a külföldi ellenséges hírszerezéssel kapcsolatos információk begyűjtése kémek és dezertőrök útján, valamint a Nagy-Britanniát fenyegető kémtevékenység előrejelzése az MI5 számára. A V osztály fontos kapocs volt a két brit titkosszolgálat közt, neki kellett „hatástalanítani, összezavarni, becsapni, bomlasztani, megfigyelni vagy kordában tartani a külföldi kormányok vagy testületek rejtett hírgyűjtő műveleteit és ügynökeit”.31 A háború előtt az osztály energiái legnagyobbrészt abban merültek ki, hogy figyelemmel kísérte a nemzetközi kommunizmus terjedését, illetve csatázott a szovjet kémekkel, de a háború előrehaladtával szinte kizárólagosan a tengelyhatalmak hírszerző műveleteire összpontosított. Az Ibériai-félsziget különösen sok aggodalomra adott okot. A semleges Spanyolország és Portugália a kémháború frontvonalán állt. A Nagy-Britanniában végzett hírszerző műveletek nagy részét ebből a két országból indították, és 1941-ben az MI6 kezdett besokallni az ibériai műveletektől. Egy este Tommy Harris szólt Philbynek, hogy a főnökség keres valakit, „aki ismeri annyira Spanyolországot, hogy elboldoguljon a felduzzasztott alosztály irányításával”.32 Philby azonnal közölte, hogy érdekli a dolog; Harris beszélt Richard Brooman-White-tal, Elliott barátjával, az MI6 ibériai műveleti főnökével; Brooman-White beszélt az MI6 igazgatójával. „Az öregfiúk-hálózat működésbe lépett”, fogalmazott Philby,33 és napokon belül értesítették, hogy keresse fel a V osztály vezetőjét.

A hajdani indiai rendőrtiszt Felix Cowgill őrnagy a régi vágású hírszerzőtiszt mintaképe volt: szigorú, harcias, üldözési mániás és szerfelett nehéz felfogású. Trevor-Roper „korlátoltnak, vészes nagyzási hóbortban szenvedőnek” nyilvánította,34 és Philby bizalmasan ugyanilyen vitriolosan fogalmazott: „Hírszerzőtiszt létére képzelőerő-hiányban szenved, nem figyel oda a részletekre, és gőze sincs a világról.”35 Cowgill „gyanakvón és szúrósan”36 viszonyult mindenkihez, aki nem tartozott az osztályához, viszont vakon megbízott mindenkiben, aki ott dolgozott, és nem volt vevő Philby sármjára.

Philby hivatalosan sosem pályázott az állásra, és Cowgill hivatalosan sosem ajánlotta fel, de egy hosszú, ivászatba fúló estét követően Philby a V osztály ibériai alosztályának új vezetőjeként ébredt, mely munkakör, konstatálta elégedetten Philby, szélesebb körű felelősséggel járt, valamint „személyes kapcsolattal a többiekhez, az SIS-hez és az MI5-hoz”.37 Mielőtt azonban Philby átvette volna megbízatását, Valentine Vivian – mindenkinek csak Vévé –, az MI6 igazgatóhelyettese úgy döntött, hogy még egyszer leül elbeszélgetni Philby apjával. Hillary St John Bridger Philby igencsak nevezetes alak volt. Ibn Szaúdnak, Szaúd-Arábia első uralkodójának a tanácsadójaként kulcsszerepet játszott (és játszik még a jövőben is) a térség olajpolitikájában. Áttért a mohamedán hitre, felvette az Sejk Abdullah nevet, folyékonyan beszélt arabul, és végül második feleségeként elvett egy beludzsisztáni rabszolgalányt, akit a szaúdi király ajándékozott neki. De ízlés tekintetében megmaradt velejéig angolnak, és a nézeteit illetően teljesen kiszámíthatatlannak. Háborúellenességéért az idősebbik Philbyt őrizetbe vették, és rövid időre börtönbe is zárták, mely epizód azonban nem rontott sem a társadalmi helyzetén, sem a fia karrierkilátásain. Az ebéd fölött a klubban Vivian ezredes St John Philbynél a fia politikai beállítottságáról puhatolózott.

– Egy kicsit kommunista volt Cambridge-ben, nem?

– Ó, az csak egy diákos butaság volt – felelte könnyedén St John Philby. – Azóta megváltozott.38

Nicholas Elliott pályafutása eközben hasonló fordulatot vett. 1941 nyarán őt is áthelyezték a V osztályra, hollandiai szakterülettel. Innentől Philby azzal a német kémkedéssel hadakozott, amely az Ibé-riai-félszigeten folyt, Elliott pedig a szomszéd irodában azzal, amelyik a nácik megszállta Hollandiában. Mindkettőnek ezért évi 600 font fizetség ütötte a markát tisztán, amiből a régóta fennálló titkosszolgálati szabályok szerint egyiküknek sem kellett fizetnie adót. Philby és Elliott most vállvetve harcolt „az ellenséges titkosszolgálatok tevőleges üldözése és megsemmisítése tárgyában”.39

*

A V osztály nem Londonban működött az MI6 többi részlegével, hanem Glenalmondban, egy hatalmas Viktória korabeli házban a King Harry Lane-en, St. Albansban, mintegy 30 kilométernyire a fővárostól északra, „XB harcálláspont” fedőnévvel. Kim Philby és Aileen egy falusias házat bérelt a város szélén.

Philbyt a háború kitörésének napján mutatta be leendő feleségének egy cambridge-i barátnő, Flora Solomon. Flora egy zsidó–orosz aranymágnás lánya volt, egy újabb egzotikus virágszál Philby körének színpompás üvegházában: fiatalkorában viszonya volt Alekszandr Kerenszkijjel, az egykori orosz miniszterelnökkel, akit Lenin buktatott meg az októberi forradalommal, majd a továbbiakban hozzáment egy brit első világháborús tábornokhoz. 1939-ben Florát bízták meg a Marks & Spencernél a munkakörülmények javításával, és itt találkozott és barátkozott össze Aileen Furse-szel, aki az üzlethálózat Marble Arch-i részlegében volt bolti detektív. „Aileen a vidéki dzsentri mára feledésbe ment osztályához tartozott – írta Flora Solomon. – Jellegzetesen angol volt, karcsú, vonzó és hevesen hazafias.40 Beépített emberként gyakorlatilag láthatatlan volt, ahogy kardigánjában és esőkabátjában tapintatosan rendet tart a Marks & Spencer polcsorai között. Aileen előszeretettel olvadt bele a tömegbe, húzódott hátra figyelmesen és gondosan. Az apja elesett az első világháborúban, amikor ő mindössze négyéves volt, és unalmasan, magányosan telő, szigorúan hagyományos vidéki neveltetést kapott. Titokban „hajlamos volt a depresszióra”. Aileen Furse és Kim Philby poharazgatás közben ismerkedett össze Solomonék mayfairi otthonában. Philby mesélni kezdett spanyolországi haditudósítói élményeiről. „Mohó hallgatóra talált Aileenban – írta Flora Solomon –, és nem sokra rá megtudtam, hogy összeköltöztek.”41

Szövetségük Elliott számára ideálisnak tűnt, a jó társaság közös szeretetén alapult. Elliott csaknem annyira szerette Aileent, amennyire Philbyt, és ez az érzés tovább mélyült, miután Elliott cukorbajos lett, és Aileen gondos ápolással kigyógyította belőle. „Nagyon értelmes és nagyon emberi volt – írta Elliott –, tele bátorsággal és kellemes humorérzékkel.”42 Igazság szerint Aileen pont az a fajta feleség volt, amilyent remélt magának: hűséges, tapintatos, hazaszerető és a viccein készséggel nevető. Philbyék első gyermeke, egy lány 1941-ben született; a következő évben egy fiú, majd az arra rákövetkezőben egy újabb. Philby rajongó apa volt, állapította meg helyeslően Elliott, „majd szétvetette az apai büszkeség”.43

A Philby-ház a V osztály fiatal hírszerzőtisztjeinek a gyülekezőhelye lett, a londoni Harris-szalon városon kívüli változata, ahol az ajtó és különböző üvegek mindig nyitva álltak. Graham Greene, aki akkoriban Philby egyik beosztottja volt, jól emlékezett „a hosszú vasárnapi ebédekre St. Albansban, amikor a vezetése alatt az egész alosztály kikapcsolódott pár órányi kemény ivászat erejéig”.44 A munkatársak rajongtak Philbyért, sokat emlegették „kis kiállásait”45 mellettük, nagylelkűségét a szeszes italok terén és undorodását a kicsinyes hivatali praktikáktól. „Sugárzott belőle a szerethető tekintély egyfajta aurája, mint valami regénybeli szakaszparancsnokból, ami arra késztette az embereket, hogy a legjobb színben tűnjenek fel előtte. Még a felettesei is elismerték képességeit, és meghajoltak előtte.”46

A V osztály összetartó kis közösség volt, mindössze tucatnyi hírszerzőtiszt és beosztottjaik, és egy hasonló számú kiszolgáló személyzet. A tisztek és titkárnők tegező viszonyban voltak, némelyek ennél is bensőségesebben. Philby „vidám csapatába”47 tartozott régi iskoláskori barátja, Tim Milne, aztán Trevor Wilson, a korábban „a molyneux-i francia illatszergyár számára abesszíniai borzürüléket felvásárló” kedélyes különc,48 és Jack Ivens, a spanyolul folyékonyan beszélő gyümölcsexportőr. A helybeliekkel elhitették, hogy azok a művelt férfiak és nők a nagy házban a British Museum régészcsapata, Verulamiumot, St. Albans római kori romvárosát ássák. A szakácsnő, Mrs. Rennit jó angol kosztot tálalt fel, péntekenként pedig sült halat hasábburgonyával. Hétvégéken kriketteztek a Glenalmond mögötti pályán, majd sűrűn felkeresték a Henrik Királyhoz címzett szomszédos kocsmát.

Cowgill alezredes volt a főnök, de Philby a csapat szellemi motorja: „Bármit csinál, áthatotta az elhivatottság és a céltudatosság, és arra ösztönözte az embert, hogy kövesse.”49 Nem Elliott volt az egyetlen, aki dicshimnuszokat zengett. „Elképzelni se lehetett volna jobb főnököt Kim Philbynél – írta Graham Greene. – Keményebben dolgozott mindenki másnál, és sosem látszott fáradtnak. Mindig fesztelen, teljesen kizökkenthetetlen volt.”50 Még a leglazább hivatali gépezetben is tere van a taktikázásnak, de Philby maga volt a megtestesült megértés: „Ha valaki tévesen ítélt meg egy helyzetet, azt ő garantáltan elbagatellizálta és eltussolta egyetlen rossz szó nélkül.” Desmond Bristow, egy frissen felvett, spanyolul tudó új titkosszolga 1941 szeptemberében érkezett Glenalmondba. Philby fogadta, „egy mosolygós szemű és magabiztosságot árasztó, jóindulatúnak látszó ember. Első benyomásom a belőle áradó békés szellemi vonzerő volt… lelki nyugalom sugárzott belőle.”51 A V osztályt a „lakályossága”52 különböztette meg az MI6 többi, visszafogottabb részlegétől. Kevés olyan titok volt, hivatali vagy egyéb, amit a csapatbeliek ne osztottak volna meg egymással. „Nem volt nehéz rájönni, hogy mit csinálnak a kollégák – írta Philby. – Amit egyvalaki tudott, azt hamarosan mindenki tudta.”53

Philby alárendeltjeinek a csodálata visszatükröződött a feletteseinek elismerésében is. Felix Cowgill „jó krikettbírónak” nevezte.54 Ennél nagyobb dicséret nem is lehet. Íme, egy lehető legtisztességesebb szabályok szerint játszó ember. De néhányan láttak fel-felvillanni valami mást is Philbyben, valami keményebbet és mélyebbet, „egy számító becsvágyat”, egy „könyörtelen céltudatosságot”.55 Ahogy Elliott, ő is humorral hárította el a kérdezősködést. „Volt valami rejtelmesség körülötte – írta Trevor-Roper. – Sosem bocsátkozott komoly beszélgetésbe az emberrel; folyton ironizált.”56

Az ibériai alosztály vezetőjeként Philby félelmetes kihívással szembesült. Bár Spanyolország és Portugália hivatalosan semlegesnek számított és nem vett részt a háborúban, a valóságban mindkét ország eltűrte, sőt gyakorlatilag bátorította a nagyfokú német kémtevékenységet. Wilhelm Leissner, a spanyolországi Abwehr-főnök egy jól finanszírozott, kiterjedt hírszerző hálózatot igazgatott több mint 200 tiszttel (nagyobbrészt német diplomatának álcázva) és körülbelül 1500 ügynökkel szerte az országban. Leissner elsődleges célpontja Nagy-Britannia volt: kémeket beszervezni és átdobni a Brit-szigetekre, bepoloskázni a brit követséget, megvesztegetni spanyol hivatalnokokat, és szabotálni a brit hajózást. Portugália volt a kémkedés másik melegágya, bár az Abwehr-műveletek ott kevésbé voltak hatékonyak a züllött német arisztokrata, Ludovico von Karsthoff irányítása alatt. Az Abwehr ontotta a kémeket és a pénzt Spanyolországba és Portugáliába, de a Leissnerrel és Karsthoff-fal folyó párbajában Philbynek volt egy hatalmas előnye: Bletchley Park, a csúcstitkos kódfejtő központ, ahol desifrírozták az elfogott német rádiótáviratokat, és ezzel értékes információkat adtak a náci hírszerzésről. „Hamarosan teljesen tiszta képet nyertünk a félszigeten dolgozó Abwehrről”, írta Philby. Ezek az információk nemsokára „igen hasznosnak bizonyultak az ellenség szétbomlasztásában vagy legalábbis súlyos megzavarásában a saját választott terepén”.57

Másfajta és még keményebb feladat várt Nicholas Elliottra, akinek Hollandiában, korábbi bejáratott helyén kellett megküzdenie a német titkosszolgálattal. Az Abwehr rendkívül hatékonynak bizonyult a náci megszállás alatt álló Hollandiában, egymás után szervezte be, képezte ki és indította útnak Nagy-Britanniába a kémeket. Ezzel szemben kivételesen nehéz volt ügynököket beszivárogtatni Hollandiába. Az a néhány hálózat, amely túlélte a venlói incidenst, náci besúgóktól hemzsegett.

Egy James Bondot megszégyenítő húzással (egyszersmind magán viselve egy elliotti csel minden védjegyét) egy Peter Tazelaar nevű ügynököt tettek partra Scheveningennél a tengerparti kaszinó közelében, gumiruhája alatt talpig estélyi öltönyben. A partra gázoló Tazelaar levedlette magáról a védőöltözéket, és nekiállt „belevegyülni a teraszon a tömegbe” szmokingostul, amely le volt fröcskölve konyakkal, megerősítendő a „társasági ember” imázsát.58 Az alkalomnak megfelelően öltözött és alkohollal illatosított Tazelaar sikeresen átjutott a német őrökön, és magához vette a korábban ejtőernyővel ledobott rádiót. A 007-es ügynök figurájával való párhuzam talán nem véletlen: a brit titkosszolgálat ifjú titánjai közt ez idő tájt akadt egy Ian Fleming nevű fiatal tiszt a haditengerészeti hírszerzésnél: a James Bond-könyvek leendő szerzője. Ian Fleming és Nicholas Elliott mindketten megtapasztalták azt a traumát, amit a durnfordi elemiben való neveltetés jelentett; közeli barátok lettek.

Peter Tazelaar egyike volt azon keveseknek, akik visszajutottak Nagy-Britanniába. Az 1940 júniusa és 1941 decembere között Hollandiába küldött 15 ügynök közül csak négyen maradtak életben Elliott ellenpárjának, Hermann Giskes őrnagynak, a hollandiai kémelhárítás vezetőjének könyörtelen eredményessége következtében. 1941 augusztusában Giskes elfogott egy csapat holland SOE-ügynököt, akiket torpedónaszádon juttattak Hollandiába, és kivégzéssel fenyegette meg őket, ha nem küldenek vissza rejtjeles rádiótáviratokat Angliába, amivel további kémeket csalogatnak át a tengeren. Ezt követően 55 holland ügynököt fogtak el és közülük több tucatot végeztek ki az