Table of Contents

- Bakos Zala: A varázserejű „ketyere”

- Barta Miklós: Oportó, a kutya

- Bocsi Áron: Én vagyok Bagira

- Bolla Dorina Jada: Egy lóról

- Bori Benedek Barna: Varázslat

- Bukovszky Borbála: A festmény

- Bukta Dorka: A fura nap

- Cseri Borbála: Aranyka, a tavi tündér

- Csuhai Jázmin Katalin: 24 órás kutya móka

- Daragics Noémi–Krisztina: Csere–bere

- Erős Gergő: A hiper szuper találmány

- Falucskai Emma: Farkasnyom

- Gábriel Gréta: Csoda tó

- Gyarmati Botond: Milyen egy gólya élete

- Gyenese Szulamit: A Tókirályság megmentése

- Hársfalvi Áron: Egy kutya élete

- Hársfalvi Regina: Bella kalandos élete

- Horváth Dalma: Livvy és a gyöngynyaklánc

- Horváth–Kemény Hanni Melinda: Láma Varázs

- Horváth Petra: Harmatvölgy megmentése

- Juhász Csongor: Talányok kamrája

- Kasza–Fekete Zselyke: Ha cica lennék

- Kiss Hanna: Anna és az eső isten haragja

- Kovács Kornél: A szupereszköz

- Kovács–Tiszai Zsófia: A három kalandor

- Kőszegi Blanka: A szürke erdő

- Nagy Ákos: A barátom és én

- Nagy Csaba: Szemétszívó 2000

- Nemcsik Lily: Kutyaként egy napig

- Németh Bercel Bálint: A varázslatos tünde erdő

- Papp Szabolcs: Hogyan mentettem meg Egert?

- Pataki Flóra: Anna és a titokzatos tavacska

- Pataki Luca Zoé – VÁRATLAN PATÁS KALANDOK

- Plesznivy Álmos: A szupertigris és a kis sárkány

- Politzer Lotti: Bella varázslatos napja

- Safadi Olivér: Peggy, a kismalac

- Szabó Lilla: A csenderdő mélyén

- Szűcs Eszter: Időutazás (részlet)

- Tanka Sophie: KaCsavargás

- Tar Ilona: Naplemente

- Török Fruzsina: Ödön, a kismalac

- Vankó Milán Bence: Egy kutya két élete

- Varga Máté: Farkasbőrben

- Zagyva Sára: Boby története

- A Legyél te is író pályázatokat értékelő zsűri tagjai:

- Sky S. T.

- Dvariecki Bálint

- Borbíró Klára

- Noah Noé Noir

- Bódai-Soós Judit

- Dudásné Sike Erzsébet

- Dr, Dömötör László

- Kovács Ágnes

- Nemere István

- Pálinkás Angéla

- Pető Fanni

- Radics Renáta

Mesegyűjtemény

MKMT mozgalom Legyél te is író pályázatra beküldött mesékből

TAVITÜNDÉR ÉS A TÖBBIEK

Copyright © MKMT mozgalom 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője

Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-216-1

A borító Kakucsi-Csernák Zoltán munkája.

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rs

Tartalom

Bakos Zala: A varázserejű „ketyere”

Barta Miklós: Oportó, a kutya

Bocsi Áron: Én vagyok Bagira

Bolla Dorina Jada: Egy lóról

Bori Benedek Barna: Varázslat

Bukovszky Borbála: A festmény

Bukta Dorka: A fura nap

Cseri Borbála: Aranyka, a tavi tündér

Csuhai Jázmin Katalin: 24 órás kutya móka

Daragics Noémi–Krisztina: Csere–bere

Erős Gergő: A hiper szuper találmány

Falucskai Emma: Farkasnyom

Gábriel Gréta: Csoda tó

Gyarmati Botond: Milyen egy gólya élete

Gyenese Szulamit: A Tókirályság megmentése

Hársfalvi Áron: Egy kutya élete

Hársfalvi Regina: Bella kalandos élete

Horváth Dalma: Livvy és a gyöngynyaklánc

Horváth–Kemény Hanni Melinda: Láma Varázs

Horváth Petra: Harmatvölgy megmentése

Juhász Csongor: Talányok kamrája

Kasza–Fekete Zselyke: Ha cica lennék

Kiss Hanna: Anna és az eső isten haragja

Kovács Kornél: A szupereszköz

Kovács–Tiszai Zsófia: A három kalandor

Kőszegi Blanka: A szürke erdő

Nagy Ákos: A barátom és én

Nagy Csaba: Szemétszívó 2000

Nemcsik Lily: Kutyaként egy napig

Németh Bercel Bálint: A varázslatos tünde erdő

Papp Szabolcs: Hogyan mentettem meg Egert?

Pataki Flóra: Anna és a titokzatos tavacska

Pataki Luca Zoé – VÁRATLAN PATÁS KALANDOK

Plesznivy Álmos: A szupertigris és a kis sárkány

Politzer Lotti: Bella varázslatos napja

Safadi Olivér: Peggy, a kismalac

Szabó Lilla: A csenderdő mélyén

Szűcs Eszter: Időutazás (részlet)

Tanka Sophie: KaCsavargás

Tar Ilona: Naplemente

Török Fruzsina: Ödön, a kismalac

Vankó Milán Bence: Egy kutya két élete

Varga Máté: Farkasbőrben

Zagyva Sára: Boby története

A Legyél te is író pályázatokat értékelő zsűri tagjai:

Sky S. T.

Dvariecki Bálint

Borbíró Klára

Noah Noé Noir

Bódai-Soós Judit

Dudásné Sike Erzsébet

Dr, Dömötör László

Kovács Ágnes

Nemere István

Pálinkás Angéla

Pető Fanni

Radics Renáta

Bakos Zala: A varázserejű „ketyere”

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy szőke hajú, méregzöld szemű kisfiú, aki minden reggel édesanyja szalonna pörcös tojásrántottájának az illatára ébredt. Édesapja, öt másik testvérével együtt, reggelente útnak eredt, és elvitte őt a Napocska csoportba, ahol elkezdődtek a fiú kisiskolás évei.

Hamar barátokra talált, és bár otthonosan érezte magát az osztályteremben, a fegyelem, az alázat és a tisztelet, amire édesanyja nevelte, már ekkor kibontakozni látszott. Teltek, múltak a hetek, hónapok, évek, a kisfiú meg csak szívta magába a tudást, mint szivacs a vizet. S láss csodát! Mintha csak egy röpke pillanat lett volna az egész, egyszer csak ötödik osztályban találta magát.

A kezdeti, gondtalan kisiskolás közösség, a pajkos, ártatlan arcú, már-már felénk osztályközösség, hirtelen dacos, engedetlen, esetenként egymással kötekedő csoportosulássá alakult át. A kisfiú kezdetben értetlenül állt a történtek előtt, majd arra gondolván „egy próbát csak megér”, nekilátott társait is megfertőzni az édesanyjától tanultakkal.

Bár többször is sikerült neki visszafogni a „hangerőt”, tapasztalva és átélve tanárai elkeseredését, tehetetlenségét az egyre inkább felszabaduló, sokszor szabályokat megszegő társasággal szemben, egy alkalom adtán akkorát robbant, mint kétezer hirosimai atombomba. Eszébe jutottak édesanyja szavai: „Segíts magadon, az Isten is megsegít”! Érezte, hogy itt már a remény nem elég, tenni, cselekedni kell valamit, hogy a probléma megoldódjon, s érezte, ha így tesz, a szerencse is majd mellé szegül inasnak. Kitartása, meghozta gyümölcsét! Egy májusi reggelen, mikor szintén pokoli zaj uralkodott az osztályteremben, csillogó szemekkel nézett végig a nyüzsgő gyermektömegen, majd egyszer csak előkapott háta mögül egy alaposan kidolgozott, pálcaszerű, bársony és bőr díszítéssel bevont, percenként egyet–egyet villanó szerkentyűt, melyen az alábbi felirat állt: „Csak a legbátrabbak képesek rá”! Nem akármilyen ketyere volt ám ez, akkumulátor helyett a bátorság működtette. Mert jó nagy adag bátorság kellett ahhoz, hogy diák a tanárral, tanár a diákkal, akár egy napra is helyet cseréljen. A kisfiú szívét–lelkét beletéve alkotta meg, és bár sohasem tesztelte, most először szánta bevetésre.

A csupán pár perces bemutató után, a gyerekek gondtalan arcára kiült a döbbenet, síri csendben ámulták-bámulták a csoda masinát, de kipróbálni már senki sem merte. Még a bandavezéreknek is inukba szállt a bátorságuk!

– Na, mi történt?... Senki többet?... – Törte meg a csendet a kisfiú...

A gyerekek megszeppenve bámultak továbbra is a masinára, és akár egy villámcsapás, úgy vonult végig rajtuk a kisfiú kérdése. Az egyedüli kisimult arcú gyermek az osztályteremben, a kisfiú volt. Elégedetten nézett végig csapattársain, érezte, hogy valami nagy dolog megértéséhez segítette hozzá őket! A katedra sarkában ücsörgő tanár arcán is vegyes érzelmek jelentek meg ... bár nem szólt, egy pillanatra talán Ő is visszagondolt diákéveire... Ettől a perctől kezdve, a masina, akár egy ereklye, úgy díszelgett a tábla sarkában, s elég volt csak rápillantani, mikor bújt volna elő a kisördög, olyan varázserővel bírt.

Sőt... többet is adott, hisz az addig érdektelen gyerekekben felébresztette a vágyat a tudás iránt, mindent tudni akartak mindenről!

A pedagógus meg rájött, hogy Ő valójában a gyerekek segítője kell, hogy legyen, nem száraz ismeretet közölnie, hanem megtanítani az utat megtalálni a lehetőségek, a tudás, a kutatások felé.

Hogy milyen volt addig a percig az iskola? S benne a tanár, a gyerekek? Arra már senki sem emlékszik, de az azutánról már mindenki boldogan mesél és ír. Így volt, mese volt, talán kicsit igaz volt, Bakos Zala benne volt!

Barta Miklós: Oportó, a kutya

Oportó vagyok, világos színű Labrador. Családi házban lakom Ostoroson. Sok szabad területem van az udvaron.

Reggel korán kelek, mert indulnak dolgozni, és hangosak az autók. Először körbejárom az udvar minden részét. Amikor kijön a gazdám, csóválom a farkamat, ugrálok körbe-körbe. Mielőtt elmegy dolgozni, megnézi a vizemet, hogy elég-e.

Napközben sokat ugrálok és ugatok, mert sokan sétálnak el a ház előtt a boltba. Jön a postás, akit megugatok és ráugrom a kapura. Jó lesz, ha vigyáz, mert elkapom a nadrágját! Délre jól elfáradok, és pihenek egy nagyot. Addig alszom, ameddig a gazdám haza nem ér. Alig várom már, hogy kijöjjön hozzám! Sokat játszik velem. Eldobja a botot, én meg rögtön visszaviszem neki. Elvisz mindennap sétálni a faluba vagy a szőlőbe. A szőlőben szabadon enged, ezért sokat szaladgálok. De ha megfújja a sípját, akkor odaszaladok hozzá, mert indulunk haza. Az udvaron van egy labdám, amivel focizunk a gazdámmal. Ő elrúgja, én megyek érte. Ő rárúgja a kapura laposan, én meg kivédem. Az én kedvenc játékom, amikor birkózunk a gazdámmal. Szeretem, ha simogat és átkeféli a szőrömet, hogy szép fényes legyen. Ilyenkor már nagyon éhes vagyok, és ad a gazdám ennivalót.

Estére jól elfáradunk mind a ketten. Elvisz engem a helyemre és megsimogat.

Bocsi Áron: Én vagyok Bagira

Hangzavarra ébredtem. Kidugtam a fejemet az ólamból. Vajon mi lehet ez?

Utánanézek. Felmásztam a kedvenc fára, és hallgatódzni kezdtem. Mi lehet ez a csodás hang? Ilyet még sohasem hallottam. Gyerünk, nézzünk utána!

Elindultam a hang irányába. Hirtelen megpillantottam valami mozgó, fekete, hangos bigyulát. Hirtelen lelapultam és elkezdtem felé kúszni. Az orromban különös, új szagot éreztem. Ez nekem nagyon tetszett. Arra gondoltam, hogy meg kellene kóstolni, hátha valami finom dolog. Elkezdtem mögé kúszni.

Amikor már eléggé közel értem, még jobban lelapultam. Közben egyetlenegy gondolat járt a fejemben: vajon finom lehet, vagy mégsem? Már elég közel jártam hozzá, amikor rávetettem magam, de kicsúszott a karmaim közül, és olyan gyorsan felreppent, hogy észre sem vettem, hogy eltűnt. Nagyon

szomorú lettem, sajnos marad a megszokott reggeli. Meg kell várni amíg a gazdi felkel.

Elindultam a szokásos helyem felé, ami az ajtó előtt van. Hogy amíg meg nem jön a reggeli, addig nyugodtan várakozhassak. Szerencsére nem kellett nagyon sokat várni, valami mozgolódást hallottam bentről.

Kijött a gazdi, és a tálam megtelt finom falatokkal. Jóízűen ettem meg, mert a vadászat közben nagyon megéheztem. Közben a gazdik elhúztak egy zörgő, hangos micsodával. Megint egyedül maradtam. Játszottam és bogarakat kergettem, amíg ki nem fáradtam. Szerencsére mindig van bent valaki, és bekéredzkedtem a házba. Befeküdtem a helyemre, és azonnal elnyomott az álom.

Amikor felébredtem, már nagyon éhes voltam. Elkezdtem huncutkodni. Felszöktem az emeletre, ami tilos, mert ott van az egyik kedvenc helyem. Persze lebuktam, és a gazdi lezavart. Kis idő múlva újra próbálkoztam. Most a pincét vettem célba, mert ott is van egy bunkim. Egy idő után nyávogni kezdtem, mert nagyon egyedül voltam.

Fentről hallottam, hogy hívogatnak. Így lassan lopódzva felsétáltam. Elkezdtem nyalogatni a számat, és nyávogtam: adj már ennem! Az egyik gazdi végre valami ismerőset mondott: gyere, Bagira! Kajcsi! Nagyon megörültem, hogy végre ehetek. Kiszaladtam a gazdám után, és jóízűen befalatoztam a vacsorámat.

Közben besötétedett, és én újra tele lettem energiával. Kezdődhet az éjszakai vadászat!

Bolla Dorina Jada: Egy lóról

Sziasztok! Én Szélvész vagyok, a ló. Igazából szerintem sokkal okosabb vagyok, mint egy ló, de ez csak az én véleményem. (Jaj, Szélvész, miért megint ezzel kezdted a bemutatkozást? Jó, jó, bocsánat, legközelebb majd jobban csinálom.) Ja, és mielőtt még bármelyikőtök megkérdezné, hogy miért Szélvész a nevem, azért, mert nagyon szeretem a száguldást.

Mármint nagyon szeretek gyorsan vágtázni. A kedvencem az, amikor a szél belekap a hajamba, jaj, mármint a sörényembe. Ezzel ellentétben nagyon nem szeretem a füvet. Igen, jól hallottad: a füvet. Tudom, tudom, minden ló megeszi, meg az a fő táplálékunk, meg valószínűleg így nem élném túl a vadonban, de hát, na, érzékeny a gyomrom. Én csak a szénát eszem meg. Hogy az is fű? Jól van, na, de akkor is csak azt eszem. Mit számít, hogy az is fű, de legalább nem olyan zöld és nyálkás, miközben harapod, és nem folyik szét a szádban, nem lesz ilyen undorító zöld trutymó. Na, igen, ez az egyetlen, amit nem szeretek abban, hogy ló lehetek. A többi, az mind szuper, mármint, hogy nem minden, de majdnem minden, szóval az már tényleg majdnem minden. Na, jó, inkább hagyjuk.

A lényeg, hogy nem szeretem az istállókat, főleg a bokszban éjszakázást. Jó, tudom, hogy az megvéd a vadállatoktól, meg az esőtől, meg minden egyébtől, de akkor is eléggé szűkös, azért valljuk be. Te se örülnél, ha éjszakára, vagy akár a nappal bármelyik részében bezárnának egy kis ketrecbe, és ott kéne lenned. Ezen kívül még nem szeretem a kerítéseket se, mert lekorlátozzák a sebességemet. Vagyis nem tudok olyan gyorsan menni, amilyen gyorsan szeretnék, mert megakadályoz a kerítés, ha pedig átugrom, a gazdáim üvöltözve utánam rohannak, és mindig utolérnek, és elkapnak és visszavisznek. Nem is értem, hogyan csinálják, hiszen én nagyon gyors vagyok. Mindegy, semmi értelme nincs, ha megpróbálok megszökni, hiszen úgyis észreveszi valaki, és csak bajt okozok vele magamnak, mert utána kevesebb kaját kapok, és a szomszédomét kell megennem. Micsoda? Én ilyet mondtam? Igen, elnézést, ez az igazság. Amikor nem látja senki, átnyújtom a nyakam a másik bokszba, és gyorsan felhabzsolom a másik ló elől a kaját, és mire feleszmél, volt, nincs kaja. Szegény, milyen szomorú fejet szokott olyankor vágni, meg is szoktam sajnálni, de hát, olyankor már késő. Jaj, nem is értem miért beszélek róla úgy, mintha szokás lenne, hiszen nem is az, eddig csak kétszer fordult elő. Akkor is mindkétszer bocsánatot kértem tőle, és lelkiismeret furdalásom is volt, megbántam, amit tettem és megígértem és megígérem, hogy nem fogok többet ilyen csinálni. És kérlek, hogyha bárhol láttok ilyesmit megtörténni, akkor mindig beszélgessetek el azzal a lóval, aki megette a másik kajáját, és akkor majd hátha jobban fog viselkedni. Lehet, hogyha velem is beszélt volna valaki, akkor nem ettem volna meg másodjára is szegény szomszédom kajáját. Még az a szerencse, hogy jó erős a szervezete, és nem lett rosszul az ételhiánytól, mert lett volna nekem hadd-el-hadd, ha kiderült volna, hogy mit csináltam.

Látjátok, milyen rosszul tudok viselkedni néha! Sopánkodnak a gazdáim is, hogy ilyen lovat soha nem láttak még életükben. Hát persze, hiszen én különleges ló vagyok, okosabb, mint a társaim. Jaj, tegnap a kakas elbizonytalanított ettől az állítástól. Látott, ahogyan kinn futkorásztam a legelőn, és odajött hozzám és azt mondta, hogy olyan eszeveszetten rohanok, mint egy bakkecske, és ezek szerint még annyi eszem sincsen, mint egy tyúknak.

Hát, ő csak tudja, mennyi esze van egy tyúknak, hiszen egész nap velük van, bár nem hiszem, hogyha tényleg ilyen buták a tyúkok, akkor ennek a kakasnak is olyan sok esze lenne, hogy megmondja, ki a bakkecske, meg ki nem, hogyha egész nap olyan agyatlanokkal van. Először el is hittem neki, amit rám mondott, de aztán gondolkodtam rajta és rájöttem, hogy ez a kakas biztos csak féltékeny, amiért nem futhat olyan gyorsan, mint én, és ráadásul madár létére még repülni sem tud, azért mond ilyeneket. Lehet, hogy majd meg is mondom ezt neki, hogy legközelebb biztos, hogy ne akarjon nekem beszólogatni. Így is, ráment az egész napom, amíg ezen agyaltam az okos kis fejemmel. Na, mindegy is ez most.

Inkább most viszont elmondom, hogy mi az, amit szeretek abban, hogy ló lehetek. (Nézzük most már az élet napos oldalát!) Nagyon szeretem, hogy gyors vagyok. Igazi szuper-hipergyors, ahogyan az egyik gazdám mondaná. Sokkal gyorsabb vagyok, mint azok a zümmögő izék, amikkel a gazdáim mennek ide-oda. Nem is értem, hogy miért nem engem visznek magukkal, hiszen én sokkal érdekesebb vagyok. Jaj, de nem magamról szeretnék beszélni, hanem a száguldásról! SZÁGULDÁS! Így, nagy betűkkel. Milyen jól fest! Ha tudnék festeni, biztos, hogy belefoglalnám az egyik képembe. Viszont nem tudok, szóval ennek befellegzett.

Na, de még mindig a vágtázásnál tartunk. Fogadni mernék, hogy még sose mentetek szabad ég alatt olyan gyorsan, mint én. (Azok a zümmögő izék nem érnek, meg egyébként is gyorsabb vagyok náluk.) Fogadunk? Ha én nyerek, végigolvasod ezt az egészet, amit elmondok, ha pedig te nyersz, akkor végigolvasod ezt az egészet, amit elmondok. Áll az alku? Na, ugye, akkor jó. Látod, milyen jó üzletkötő vagyok? Én is nyerek, meg te is nyersz, ez a legjobb. Na, de térjünk vissza a témánkhoz. (Csak nem tudok a végére érni!) A vágtázás, az egyik legjobb dolog a világon. Rohansz, rohansz és már repülsz is előre, és meg se állsz, hacsak meg nem kordul a hasad a vágta kellős közepén. Akkor rájössz, hogy éhes vagy, és miután nem szereted a füvet, csak a szénát, jó, tudom, hogy az szárított fű, visszafordulsz és visszafelé vágtázol, amilyen gyorsan csak tudsz, hogy minél hamarabb kapjál kaját.

Hát, igen, ebből áll a napom, evés, ivás, vágtázás, de azért néha akadnak kalandok is. De ahogy mondani szokták, az már egy másik történet.
Sziasztok!

Bori Benedek Barna: Varázslat

Én egy németjuhász szeretnék lenni. Kergetném a macskákat az udvaron. Játszanék a kedvenc kutya labdámmal. Szeretnék a madarakra leskelődni. Feküdnék a fűben, sütkéreznék a napon. Jó felnőtt gazdim lenne. Ha esős idő lenne, beengedne a gazdim a házba. Jól esne, sokat simogatna. Lenne minden nap egy kedvenc botom. Azt hiszem, hogy aznap egy hotdognak örülnék a legjobban. Lenne egy szép kutyaházam. Karácsony estéjén beengedne a gazdim a nappaliba. A lába előtt pihenhetnék, miközben a kandallóban ropogna a tűz. A szülinapomon elvinnének a kutyaparkba játszani a többi kutyával, labdázni. Azt hiszem, én így képzelem el a kutya életem.

Bukovszky Borbála: A festmény

Egyszer, valahol, valamikor, volt egy nagy, fekete tábla. A festő alkotott! Hibátlan festményt, melyen gyémánt vizek partján, arany erdők árnyékában különféle birodalmak tündököltek. A festmény készítője pontosan tudta, mit miért festett, minden apró részlet tökéletes volt. Csiribí-csiribá! A birodalmak lakói életre keltek! Békében, boldogságban, kölcsönös tiszteletben éltek. Minden és mindenki tudta a dolgát, pont úgy működött ez a mesésen tökéletes világ, ahogyan a festő elképzelte. De sajnos az egyik birodalom népe telhetetlen volt. Mindent magának akart, nem gondolva más birodalmak lakóira. Telt–múlt az idő, sok minden megváltozott.

Egyszer egy Madárbirodalomban, egy hajdan mesebelien tökéletes erdőben, egy madárpalotában történt, hogy egy egyre szűkülő helyen gubbasztottam, ahonnan valami mesebeli csoda folytán erőre kaptam, szuperhősként törtem ki. Átjutottam egy titkos, láthatatlan ajtón. Furcsa ritmusú dobbanások erősödtek a mellkasomban. Szemeim csukva voltak, de még csukott szemmel is láttam, vagyis inkább csak éreztem a hívogató Madárbirodalmat. Egyre jobban dübörgött a mellkasom, valami működésbe indult. Két apró szemem lassacskán kinyitódott. Végigpillantottam csupasz testemen, esetlen testemet szurdosták az apró kis fadarabok. De pont ez volt az, ami éreztette velem a létezésemet. Vagyis, akkor kezdtem élni. De nem voltam egyedül! A palotánk megtelt boldogsággal, mert nemcsak én léptem át a láthatatlan ajtón. Három kis hercegkisasszonyt üdvözölhetett a királynő. Az ő teste nagyobb volt és testén ékes tollak tündököltek. Valami megmagyarázhatatlan érzés töltött el, mikor ránéztem. Tudtam, ő az, akire majd számíthatok.

Így is lett! Közelebb repült, puha, melengető tollaival betakart, és szüntelenül tátogó csőrömbe valami mennyeit tuszkolt, mellyel elmulasztotta a megmagyarázhatatlan, kellemetlen érzést. Szóval, a királynő az én anyukám! Boldog voltam, hogy van nekem. Nagy szeretetben éltük az életünk. Anyukám mindig mesélt! Főleg a tündérekről szólókat szerettem. Egyszer valami újabb csoda történhetett, mert arra lettem figyelmes, hogy pucér testemet úri öltözet fedi, fenséges tollaim voltak. A középső hercegnő sajnos már nem volt velünk, elragadta egy fekete, ragacsos pocsolya. A palota gyászba borult.

Egy napon elérkeztem népem legnagyobb próbatételéhez. Le kellett ugranom egy magas fáról. Kiálltam a próbát! Varázslatos tollaim segítségével a magasban maradtam. A széllel együtt süvítettem a levegőben. Szavakba nem önthetem, milyen érzés volt. Csak repültem és repültem! Szabadon, boldogan! Repülés közben megfigyeltem, mennyi színes, tarka–barka, kisebb–nagyobb valami hever szanaszét a fák között, a fűben. Néhány csillogva, hívogatóan. Mesebeli kincseknek, szépnek, díszesnek tűntek, pedig a lelkem mélyén éreztem, hogy nem ebbe a birodalomba valóak.

Testvérkém és édesanyám visszatért a palotánkba, de én szófogadatlan voltam, folytattam a repülést. Bár tudtam, hogy egész életemben repülni fogok, mégis olyan érzésem volt, mintha most szállhatnék a magasba utoljára. Kiélveztem, átéltem, mintha az utolsó óráim lennének. Sok ideje repültem már, mikor úgy éreztem, hogy meg kell állnom. Megláttam egy messziről kimagasló fenyőt, melynek ágán egy zizegő, áttetsző, csábítóan csillogó kincs volt. Gondoltam, jól mutat majd a madárpalotánkban. Lassan leszálltam az ágra. És ekkor, ez a valami a lábaim köré tekeredett. Belegabalyodtam! Nem tudtam mozogni. Fogva tartott! Legyőzhetetlen ellenségnek bizonyult! Keservesen csiripeltem, de hiába. Senki nem hallott. Csakis magamat hibáztattam, hiszen nem hallgattam édesanyámra, és egyedül repültem. Ez lett a sorsom! Elgyengülten, kiszáradva, utolsó szuszomból próbáltam csiripelni, hátha meghallja valaki. Csőrömmel próbáltam leszakítani magamról a rabságom okozóját, de feleslegesen próbálkoztam, véglegesen ott maradt. A melengető korong a magasban nyugovóra tért, az én szemecskéim is lassan lecsukódtak a fáradtságtól. Nagyon féltem és fáztam. Az égig érő fa rabja lettem, magányosan, fázva, éhesen, szomjasan.

Pirkadatkor minden mozgásba lendült, csak én nem tudtam. Hajnali örömóda szólt: csicseregtek, zümmögtek, sziszegtek, ciripeltek. Törékeny, hercegnői lelkem majd megszakadt a tehetetlenségtől, hogy én nem énekelhetek velük. Torkom kiszáradt, kegyetlenül kínzott az éhség. Legjobban mégis azért fájt a szívem, mert édesanyámat és testvérkémet magára hagytam. Testem lassan gyengülni kezdett. Úgy éreztem, mintha egy örökkévalóság óta itt lennék. Szemeim lecsukódtak. Szomorú sorsomba beletörődve vártam az erdei tündért, a megmentőt, akiről édesanyám mesélt. És… egyszer csak, egy fuvallat kis lökésére összegabalyodott lábaim már nem bírtak tovább egyensúlyozni. Zuhanni kezdtem… csak zuhantam és zuhantam. Hiába próbálkoztam csapdosni szárnyaimmal, már nem sikerült. Lezuhantam! Egy éles fadarabra estem. Szemeim már majdnem véglegesen lecsukódtak, testem mozdulatlan volt, már a szárnyamból kiálló fadarab szúrását se éreztem. Már csak az ajtón túlra vágytam. De tudtam, ha átlépek oda, soha többé nem jöhetek vissza ebbe a birodalomba. Legjobban az bántott, hogy családomtól már elköszönni sem tudok. Apránként minden fájdalmam elmúlt, csak azt éreztem, hogy a mellkasomban a lüktetés fokozatosan lassulni kezd. És ekkor, hirtelen a közelemben hallottam valamit. A hang egyre közeledett. Talán a tündér? Nehézkesen résnyire kinyitottam szemem, és megláttam valakit, vagy valamit, nem is igazán tudtam, hogy mi vagy ki volt. Két lába volt, szeme, szája, nyaka, és a feje tetején hosszú, barna fűszálak lógtak ki. Ilyen a tündér? Nem ilyennek képzeltem édesanyám meséiből! A legfurcsább az volt, hogy testén nem voltak tollak, csupasz volt. Óvatosan felemelt, karjaiba vett. Leszedte rólam azt a valamit, amit ő mérgesen szemétnek nevezett, mely miatt majdnem visszatértem az ajtón túlra.

Puha ágyacskában ébredtem, egy másik birodalomban, egy nagy fészekben, amit háznak neveztek, ahol sok olyan lakott, mint ő. Rengetegszer váltott a világosság sötétségre, mire végre meggyógyultam. Újra éreztem a világot. Újra éltem! És persze újra repültem! Amikor csak tehettem, énekemmel kedveskedtem megmentőmnek, mert azt nagyon szerette. Végül elváltak útjaink. A fura, kétlábú, csupaszbőrű teremtény szemeiből víz csurgott ki, szomorú volt. Olyan volt, mint én, mielőtt jó tündérként magával vitt volna. De mindketten tudtuk, hogy nem maradhattam vele. A Madárbirodalom felé indultam. Visszatértem a palotánkba, de már nem a családom volt ott, hanem egy ékes tollú herceg méregetett kíváncsian. Fájt a szívem a családomért, de fájdalmam enyhítette a velem szemben üldögélő lény kíváncsian fürkésző tekintete. Soha nem éreztem olyat, mint akkor! Mintha a birodalom minden apró kis zümmögője a belsőmet csiklandozta volna. Akkor, abban a pillanatban tudtam, ő az, akivel a palotában élnem kell. Ismét sokszor ment le a fényes korong az égen. Már annyiszor, hogy az én saját kis csupasz hercegnőim és hercegeim ültek ott, ahol egykor én ébredtem úgy, ahogy most ők. Boldog voltam, de féltem, hogy utódjaim is úgy járnak majd, mint egykor én. Meg kell őket védenem!