Bővített újrakiadás

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Árnyoldal, 2016

Újrajátszás, 2017

Blokkolj, ha tudsz, 2024

Copyright © Csiki Enikő, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Drabon Zoltánné

Korrektor: Dobos Attila

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-11-3

♥ „A titka az övé, de a szerelme az enyém.” ♥

ELŐSZÓ

David

A kezembe nyomott whisky kellemesen hűsíti a bőrömet. A páracseppeket vizsgálom, amint lefelé haladnak az üveg oldalán addig, míg az ujjaim meg nem akadályozzák az útjukban. Homlokomhoz emelem a poharat, és a tekintetem a pult irányába kalandozik.

A lány nevére már nem emlékszem, pedig alig pár perce szolgált ki. Hosszú, fényes barna haját feltűzte, gondolom így elviselhetőbb a fülledt meleg, mégis egy-két tincs máris kiszabadult a kontyából. Elegáns beletörődéssel, és arcán lusta mosollyal szolgálja ki a turistákat. Képtelen vagyok elszakítani a tekintetemet a vékony nyakára tapadt hajáról, a leheletvékony trikóján átsejlő kebleiről és az izzadságtól fénylő bőréről.

Létezik egy különös, bizsergő érzés, ami bekúszik a bőrünk alá, ha valaki kéretlenül sokáig figyel minket. Ő megérezte, és nagyon is jól tudja, hogy bámulom. Felemeli a fejét a pultról, és amikor összeakad a tekintetünk, a döbbenetét csintalanság váltja fel. Pillantása az enyémbe mélyed, majd félszegen elmosolyodik, végül figyelmét újra a pultnál várakozó vendégekre fordítja.

Ha akarnám, megkaphatnám.

Akár többször is.

De a duzzadó ágyékommal ellentétben, az agyam nem áll rá készen. Akármennyire akarok dugni egy nővel, az utolsó pillanatban legbelül valami visszatart. Kész röhej…

Kihörpintem a poharamból a maradék whiskyt, és a laptoppal együtt a napágy melletti kisasztalra teszem. Muszáj, hogy felfrissítsem magamat a hűsítő hullámokban, hogy újra a munkára tudjak fókuszálni.

A luxusszálloda privát strandján jólesik, ahogy magába szippant a tenger, szinte hallom, amint serceg a forró bőröm.

Fel kellene hagynom a papírmunkával, csak pár napra – fut át az agyamon a kósza gondolat.

Ha nem dolgozom, akkor felemésztenek az emlékek, és ez kihat az egész életemre is. Már két éve vagyok ennek a folyamatos feszültségnek a foglya.

Talán tényleg orvosra lenne szükségem.

Amint visszatérek New Yorkba, megnézetem magam egy pszichológussal – határozom el két karcsapás között.

Nem hagyhatom, hogy elhatalmasodjon rajtam ez az őrültség, vagy akár a munkám rovására menjen. Most is, ahelyett, hogy a következő fejlesztésekről szóló anyagot olvasnám és haladnék a munkámmal, inkább itt hűsölök a vízben az olyan gondolatok miatt, melyek akaratlanul is bekúsznak a fejembe:

Milyen lehet a bőrének az érintése?

Milyen selymes lehet a mellbimbója?

Sikongat, miközben elélvez?

Nehezen tudok lenyugodni, így veszek egy mély levegőt, megrázom a fejem, és hosszú karcsapásokkal szelem a hullámokat. Egészen a határt jelző bójákig úszom. A dugást ejtve, az úszásban fárasztom le magam, de a zaklatottságomat még a sós víz sem képes lemosni rólam.

♦ ♦ ♦

Néhány órával a naplemente után a sötét hotelszobám mélyén, egy fél üveg bourbon társaságában, aláírom a papírt a nevemnek kihagyott résznél. Elégedetten hátradőlök, és arra gondolok, hogy végre ezzel is kész vagyok.

Fáradtan ránézek a mobilomra, mely pont ekkor kezd el zizegni.

– Üdvözlöm, uram! Megtaláltuk! – mondja az asszisztensem a vonal túlsó végén, amitől a figyelmem felélénkül.

Ettől a mondattól azonnal kijózanodom. Mondani sem kell, kiről van szó, rögtön tudom, amitől az izgalom a gyomromba süllyed.

Felállok a fotelból, és az asztalhoz sétálva arrébb tolom az iratokat, idegesen egy üres papírt keresek.

– Mondja a címet!

– Azt még nem tudjuk pontosan, de annyi biztos, hogy Dél-Anglia és London között cikázik. Azt gyanítjuk, hogy jelenleg Bristolban tartózkodhat.

Megvagy, te rohadék!

– Tudna nekem jegyet foglalni a következő járatra? – kérdezem az asszisztensemet.

Ránézve az órámra megállapítom, hogy igen késő van.

– Már megoldottuk, uram, mielőtt felhívtam. Reggel fél hétkor indul a repülő New Yorkba, onnan a Londonba tartó géppel megy tovább. Szállást is foglaljak?

Nemhiába, a legprofibb embereket foglalkoztatom. Kitalálják a gondolataimat, és meg is valósítják, mielőtt megkérném rá őket, ezzel rengeteg időt megspórolnak nekem.

– Nem kell. Van ott egy barátom.

– Elküldtem uram a kapott információkat.

– Köszönöm – válaszolom, aztán megszakítom a hívást, és az ágyra dobom a telefont.

Már nincs értelme aludni, azt a négy órát az indulásig könnyen elütöm a fegyvereim tisztogatásával és az önmarcangolással.

Túl régóta kerestetem a rohadékot, és eddig soha nem hibázott, egyetlen nyomot sem hagyott maga után. Viszont most eljött az idő, hogy bosszút álljak!

Ingerülten magamra öltök egy inget, de a gombokkal nem vesződöm. Ölembe kapom a laptopot, hogy megnyissam az e-mailt, amit az imént küldött az asszisztensem.

Meglepődve hajolok közelebb a monitorhoz, melyen egy gyönyörű, angol lány két fényképe villan fel. Ujjaim a billentyűzet fölött lebegnek, miközben fürkészve nézem. Igazán imponál, amit látok: az egyik képen mosolyog, arcán apró gödröcskék vannak, a másikon viszont olyan dühös arckifejezéssel illeti a mellette álló személyt, hogy szemében gyilkos szikrák tombolnak. Bármi is zajlik a lányban, teljesen átérzem a tekintetében dúló gyűlöletet. Több éve marcangol a bosszú érzése, talán már régóta tényleg csak ez motivál. Emiatt érzem, hogy van miért felkelnem reggelente. Ám ahogy leveszem a lányról a szemem és kinézek a balkonra, odakint csöndes az este. Szellő is alig mozgatja a pálmaleveleket, mintha valami furcsa fenyegetés lenne ebben az idilli éjszakában, akár a vihar előtti csend.

1.

Rachelle

Egy irgalmatlanul idegesítő hang szűrődik be a hálószoba ablakán, ami erőszakosan magával ragad és kiszakít az álmatlan sötétségből. Amikor egy meleg férfitestbe ütközöm, a váratlan meglepetés átkozottul mellbe vág. A beáramló szellő lebegteti az izmos vállú expasim haját, amitől nehéz érzés telepedik a mellkasomra. Egy teljes percig gondolkodom, hogy hogyan is kerültem ebbe a kínos szituációba, végül az emlékeim áttörnek az alkohol okozta kábultságon, és gondosan elfojtom a káromkodásom.

Oldalra fordítom a fejemet, aminek köszönhetően beszívom Brian férfias illatát. A minden tekintetben méretes volt barátom teljesen elfoglalja az ágyat, engem a szélére szorítva. Hiába igyekszem egyre erőteljesebb mozdulatokkal arrébb lendíteni, hogy a takaró egy részével elfedjem a meztelen testemet, de a próbálkozásom hasztalan. Egyáltalán nem tartom magam gyengének, mégis inkább felhagyok a szándékommal, és a plafonon imbolygó pókhálót kezdem bámulni.

Mit tettem már megint?

Reménytelenül küzdök az önmarcangolás érzése ellen, de végül csak elfog az undor önmagam iránt. Hosszú, csalódott sóhajomat visszaverik a falak, és percekig visszhangoznak a fejemben.

A lelkemben dúló érzelmi viharral ellentétben, odakint a nap perzselő hőséggel itatja át az utcán parkoló autókat, a járdán igyekvő gyalogosok pedig szorgalmasan húzódnak a hatalmas tölgyek árnyékába. Ez az időjárás Angliában igen kivételesnek számít. Arra számítok, hogy a kellemes meleg jókedvre derít, de hiába várom a nagy dózisú boldogsághormont, csak nem érkezik.

Egy ideig nézem, hogyan táncolnak az apró porszemek az ablakon betűző napfényben, de a kinti zajoktól úgy érzem, felrobban a fejem. Dudák szólnak szüntelen, szirénázó mentő- és rendőrautók húznak el a főúton, mert Bristolban soha nem szünetel az élet. Ráadásul az sem segít, hogy a tegnap este elfogyasztott alkoholnak köszönhetően túlságosan becsíptem.

Hunyorogva kigördülök az ágy szélére, de mozdulatlan maradok, amikor fájdalom hasít a koponyámba. A bűntudat hegyes fogai mardosnak, amiért hagytam magam rábeszélni a tegnapi görbe estére. Tegnap túl sokáig ittunk a bárban, és a szakítás Briannel sem úgy alakult, ahogy kellett volna.

Hallom, hogy ő is ébredezni kezd mellettem, és érzem, amint az arcom elvörösödik. Mély levegőt veszek, mert fogalmam sincs, hogyan kellene viselkednem vele azok után, hogy először kirúgtam, majd mégis egy ágyban kötöttem ki vele.

– Jóó rrreggelt! Jóó rrreggelt! – Ez az eredménye, amikor este elfelejtem letakarni a papagájom kalitkáját.

Atyaég, a fejem!

– Neked is jó reggelt, csak hallgass már el! – morgom a tenyerembe grimaszolva.

Jézusom, milyen nap van ma? – kapok hirtelen a hasogató fejemhez.

A hiányzó munkáimat még ma be kell adnom a dékánnak, hogy elkezdhessem a vizsgáimat. Mr. Collins megöl, ha nem érek be időben. Az elmúlt években másra sem koncentráltam, csak a diploma megszerzésére, erre kockára teszek mindent egyetlen elhajlással. Sietségemben a lábaim beleakadnak a takaróba, és nagyot puffanva a könyökömre érkezem a szőnyegpadlón.

– A fene enné meg!

Fájdalomtól eltorzult arccal nézek szét a rumlis szobában, ami a tanulás miatti elhanyagoltság jeleit mutatja. Tekintetemet lesütöm, előrehulló hajam mögé rejtem égő arcomat és a frusztráltság okozta mély ráncokat a homlokomon.

A kanapé alá gyűrve megtalálom a melltartómat és a rövid farmernadrágomat, mellette pedig a kiborult táskámat. Gyorsan visszapakolok, felkapok a ruhakupac tetejéről egy pólót, majd az ágy mellé rúgott tornacipőmbe bújok.

Ekkor megérzem magamon Brian álmos tekintetét.

– Már mész is?

– Igen, és neked is indulnod kellene a rendőrsuliba arra az előképzésre vagy rendészeti előadásra, amit mondtál este.

Régebben elaléltam a zöld szemétől és a szúrós nézésétől, de sokat veszített a vonzerejéből, és én sem vagyok már az a szédült iskolás lány. Viszont a hirtelen jött kérdése végigborzolja az idegeimet.

Jóképű arcán látszik, ő is másnapos, de álmosan feltámaszkodik, összefonja izmos karjait, és a kisfiúsan lebiggyesztett ajkával próbál rávenni egy csókra. Megragadom a lehetőséget, és pontot teszek az ügy végére.

– Szóval… – keresem a szavakat. – Ez volt a mi búcsúszexünk, és nem lesz több belőle. Tegnap éjjel szakítottam veled, emlékszel? Innentől te balra, én jobbra. A pótkulcsot dobd be a szomszédba, amikor elmész!

Brian arcáról lehervad a mosoly, és döbbenten néz rám.

– Azt hittem, nem gondolod komolyan – vallja be őszintén.

– Egy kapcsolatnak akkor van értelme, ha egy irányba evezünk.

– Tévedsz! Ha egy hajóban vagyunk.

– De a mi hajónk elsüllyedt. Nincs többé közös hajónk.

Brian bólintva tudomásul veszi a döntésemet, és egy pillanatra mintha csalódottság költözne a szemébe.

A felismeréstől összerándul a gyomrom, de nincs időm tovább foglalkozni ezzel, rohannom kell. Sietségemben nekimegyek egy szekrénynek, leverek róla egy rakás bizsut és parfümöt. Összepréselem az ajkam, mielőtt egy cifrát káromkodnék, helyette azt latolgatom magamban, hány darabra vágom fel és égetem porrá a bútort. Pedig az az igazság, hogy az évek alatt eléggé a szívemhez nőtt, mert az első önállóan vásárolt holmijaim közül való. Egy közeli régiségeket áruló üzletből szereztem be, aránylag kis összegért. A legjobb barátnőmmel már betegesen rajongunk az antik dolgokat és régiségeket árusító piacokért, tulajdonképpen ezért is ismerkedtünk meg. Hiába járunk mindketten ugyanarra az egyetemre, meg sem fordult a fejünkben, hogy összebarátkozzunk, amíg össze nem futottunk véletlenül az egyik ilyen alkalommal. Az értéktelennek látszó kincsekre vadászás végül közös programmá nőtte ki magát az évek során. Csupán egyszer nem tartottam Amyvel, természetesen két ronda bárszékkel tért haza.

Rohanás közben rápillantok a két székre, és mosolyra húzódik a szám. Amikor elhaladok az előszobai tükör előtt, és meglátom magamat, a mosolyom gyorsan szertefoszlik. A hajam égnek áll, a sápadt és nyúzott arcom egy háromnapos vízi hulla szépségével vetekszik. A fürdőben két perc alatt elfogadhatóvá varázsolom a kinézetem, de a gyűrött felsőmmel, ami úgy néz ki, mintha a kutya szájából húzták volna ki, már nem tudok mit kezdeni.

A lépcsőházban állva bevillan, hogy a beadandó dossziémat bent felejtettem a lakásban. Van egy olyan rossz tulajdonságom, hogy sajnos mindig hamarabb cselekszem, mint gondolkodom. A lábamat a lendületben lévő ajtó elé teszem, így a küszöb és az ajtó közé szorul. A hasogató fájdalomtól kövér könnycsepp buggyan ki a szememből, közben mérgelődve elmarom a szekrényen árválkodó mappáimat. Sietve rálesek a karórámra: hét perc alatt elkészültem, és még van tizenhárom percem beérni.

– Szerrretlek, szerretlek, szerretlek – hallom Pali papagájom rikácsolását bentről, aki amint észreveszi, hogy indulófélben vagyok, sosem hagyja ki a rituálés elköszönését. Neki köszönhetően, remélem Brian nem fog sokáig a lakásomon időzni, rosszabb esetben a pisztolyával kezdi el levadászni a madaramat.

Szerencsémre az egyetem melletti városrészben sikerült megcsípnem ezt az apró, de kényelmes lakást, ahová alig két éve költöztem be. Miután megkaptam a kislány koromban elhunyt szüleim után járó életbiztosítást, fedezni tudtam a lakást és a tandíjamat is. Kezdetben nem volt óriási összeg, de Mary nénikém kiváló pénzügyi tanácsaira hallgatva jól fektettük be a pénzt, így hamar megsokszorozódott. Sajnos a sors, ahogy az egyik kezével adott, úgy a másikkal el is vett. A nénikém súlyos agyvérzése után teljesen leépült, többé magáról sem tudott gondoskodni. Szörnyű időszak volt mindkettőnk számára, végül szomorú és nehéz lépésre szántam el magam: megkerestem a közelben lévő legjobb idősek otthonát, ahol biztonságban tudhatom, és ahol gondoskodnak róla. Igyekszem annyiszor látogatni, akárhányszor csak tudom, de a találkozóink egyre jobban megviselnek. Mintha minden egyes látogatás után otthagynék magamból egy darabot. Tisztában vagyok vele, hogy jó kezekben van, de a lelkiismeretem a mai napig nem hagy nyugodni. Talán ő maga is gyűlöli, hogy idegenek öltöztetik és gondozzák, de régóta nincs tiszta pillanata, hogy elpanaszolhassa bárkinek az érzéseit. Csak egy neki tett ígéretem maradt hátra, ez hajt, hogy elérjem a célomat. Ez az elhatározás az évek alatt életcélom lett, és igyekszem mindent megtenni, hogy sikerüljön.

Sietős tempóban lököm ki a lépcsőház ajtaját, a tekintetem azonnal a kis előkertben lévő hortenziabokorra vándorol. Megnyugvással tölt el a látványa, mert azonnal édesanyám jut eszembe. A pénzen kívül ennyi az összes örökségem: az emlékeim.

Mary nénikém egész életében olyan szerelemre vágyott, amilyen a szüleimé volt. Amikor még nem volt a betegsége rabja, boldogan mesélte, milyen gavallér volt apám. Szinte minden héten meglepte édesanyámat valamilyen különleges virággal, de neki mégis a színét változtatni képes, gyönyörű hortenzia volt a kedvence. Én is minden évben rácsodálkozom, miként tudja olyan sokféle színkavalkádban díszíteni a környéket. Néha hangsúlyosabb, királykékben pompázik, máskor pedig inkább kékeslila virágok nyílnak rajta.

Sajnos nincs időm megállni az bokor ágain pihenő, apró madarak csiripelő muzsikáját hallgatni, pedig istenem, de vágyom rá, hogy velük együtt élvezzem a nyári napsugarakat.

A lépéseim szaporábbá válnak, a lábam alig éri a földet, szinte repülök, amikor befordulok a sarkon. A semmiből felbukkanó autó fenyegető dudája valósággal arcon csap. Ijedségtől remegve visszahőkölök, és dühösen szidom magam, amikor megbotlom a padkában. Mire visszanyerném az egyensúlyomat, valaki nagy erővel a hátamnak csapódik.

Rémülten felsikítok, majd elegánsnak nem nevezhető mozdulattal elterülök a járdán. Először a lehorzsolt térdembe hasít a fájdalom, aztán felkúszik a könyökömbe, amit szintén lezúztam a kemény, repedezett betonon.

– Rettentően sajnálom! Megsérült?

Felnézek a férfira, aki utánam nyúlva átkarol, majd talpra állít. A kezemet automatikusan a vérző lábamhoz emelem, de nincs sok időm megvizsgálni a megsérült végtagjaimat. Pánikszerűen keresem a papírjaimat, mire a tekintetem megállapodik a földön heverő mappán. Remegő ujjakkal érte nyúlok, de az előbbi erős férfikéz megérinti a karom, és az egyetlen papírlap, melyet sikerült az ujjaim közé szorítanom, újra kicsúszik a kezemből.

Gyerünk, koncentrálj!

A fölém tornyosuló fickóra nézek, és hirtelen azt sem tudom, mit válaszoljak. Visszanyelem a fájdalomtól kibuggyanó könnyeimet, és megrázom a fejemet.

A férfi ezután elenged, és vesz egy nagy és mély lélegzetet. Talán amiatt aggódik, hogy agyrázkódást szenvedtem?

Rohannom kellene! – emlékeztetem magam.

Halkan elküldöm melegebb éghajlatra a száguldó autóst és ezt a balfácánt is, aki még mindig feltartóztat.

Sajnos van egy olyan képességem, hogy a gondolatom általában kiül az arcomra. Az idegen férfi jót derülve elhúzza a száját, ám a tekintete jegesebb az Északi-sarknál is. Markáns arcéle a határozott orrával úgy fest, akár egy görög isten, még a mosolya is tompít valamelyest a hűvös és komor tekintetű arcán, de a kifogástalanul beigazított sötét haja így is hozzásegíti a morózus megjelenéshez.

A térdemből kiserkenő vér egyre jobban csiklandozza a lábszáramat, amint lefelé csordogál a bokám irányába.

A férfi állkapcsa megfeszül, miközben méreget, a feminista énem pedig egészen apróra zsugorodik a provokatív tekintetétől. Erőt veszek magamon, és végre kiengedem a reggel óta visszatartott frusztráltságom:

– Legközelebb nézz a lábad elé, seggfej!

Na jó, a seggfej talán erős volt. És most? Mondanom kellene még valamit? Vagy csak sétáljak el?

– Ha mégis lenne valami, Miss…

Tudni akarja a nevem?

– Elég annyi, hogy Miss.

– Rendben, kisasszony. Adok egy névjegykártyát a számommal, arra az esetre, ha szeretné, hogy törlesszem a fellökést.

Ahogy a vigyora kissé elmélyül, rájövök, hogy a seggf… akarom mondani a férfinak humora is van.

Kikapom az ujjai közül a kártyát, és amikor az ujjaink egy másodperc töredékéig összeérnek, meggondolatlanul az indigókék szemébe nézek.

Végül ő köszön el elsőként.

Amíg én kővé dermedve csodálom a szűkre szabott öltönynadrágba bújtatott fenekét, izmos combját, és ruganyos lépteit, az idő múlik, és további perceket veszítek. Még egy rövidke pillanatig korholom magam, amiért ilyen elviselhetetlenül kínosan viselkedtem, majd egy zsebkendővel letörlöm a vért a lábamról.

Újra kezembe akad a névjegykártya. Lepillantok, és csodálkozva olvasom:

David Wish

cégtulajdonos-ügyvezető

Elhúz mellettem egy újabb kocsi, és a sofőr hangos dudaszóval fejezi ki, hogy mekkora tapló. Kedvességem jeléül felmutatom a középső ujjamat, aztán rohanok az előadóterembe. Néhány hét múlva végre diplomás nő válik belőlem. De ehhez mindenekelőtt jó lenne, ha nem ütnének el, legalábbis nem ma. A beléptetőkártyám ellenőrzése után elcsitul bennem az átélt percek bizarr élménye, és az adrenalin is kezd csökkenni a véremben.

2.

Rachelle

A pillanatnyi jó hangulatomat a vigyorom tükrözi. Felszabadultan kilépek a teremből, majd az épület falának támaszkodva megkönnyebbülten fújom ki a levegőt.

Sikeres órák vannak mögöttem, és bár mosoly húzódik az arcomra, a fejem szét akar robbanni. Ez az eredménye a tegnapi koktélozásnak.

A rövid békémet a messziről integető Ms. Pillsbury zavarja meg. Az alacsony és molett tanárnőt nemcsak a külseje, hanem a hangja alapján is könnyedén felismeri bárki. Kedvelem a szociológiaóráit – ami többnyire inkább az ifjúkori élményeiről szól –, mert az előadásmódja még a sipítozó hangja ellenére is magával ragadja az embert.

Elégedett mosollyal üdvözlöm a nőt. Váltunk pár szót, és észreveszem, hogy a tekintete egyre sűrűbben kalandozik a hátam mögé, amit rossz néven is vehetnék. De amikor megfordulok, az én szemem is kikerekedik a felismeréstől, és elidőzik a reggeli seggfejen.

Férfin.

Mr. Wishen.

Nem hibáztatom az idős asszonyt. A pasi mintha egy erotikus regényből lépett volna ki a szúrós szemével és a pimasz mosolyával. Természetesen többen is szemügyre veszik, én magam is képtelen vagyok elszakítani róla a tekintetemet. Nem tudom eldönteni, hogy vonzó-e, ha egy pasi ennyire tisztában van a férfias kisugárzásával. Csábító, de ugyanakkor taszít is, mert a túlzott önbizalom kéz a kézben jár azzal az arroganciával, ami körbelengi a tehetős, vonzó férfiakat. Ez a pasi pedig, ha akarná, sem tudná letagadni magán a gazdagsággal járó hanyag eleganciáját. A kifinomult öltözködési stílusa, a magas termete és az arcára kúszó fölényes mosolya messziről elárulja róla, hogy bárhol van, bármit csinál, ő nyeregben érzi magát.

Legnagyobb döbbenetemre a férfi felénk igyekszik, mire Ms. Pillsbury szeme hatalmasra kerekedik.

Ne már! Azért nem ekkora sztár ez a pasi!

De Ms. Pillsbury is nőből van, még ha hetvenéves is…

– Jó reggelt a hölgyeknek!

– Üdvözlöm, Mr. Wish! – fogadja örömmel a tanárnő. – Jókor jött. Engedje meg, hogy bemutassam a tanszék egyik legkiválóbb diákját.

– Üdv, újra! – fordul felém a férfi.

– Mr. Wish az új tanárunk, de nem is tudtam, hogy ismerik egymást – néz kíváncsian a tanárnő.

– Atyaég! Mi nem… ismerjük egymást, csak nemrég futottunk össze az egyetem előtt.

– Szó szerint – fűzi hozzá Mr. Wish mosolyogva. – Most már elárulja a nevét?

– Miss Morgan.

A pasi szúrós tekintete puha tollpiheként simogatja a bőröm, ami szerfelett zavarba hoz. És ha ez még nem lenne elég, az inge ujjához nyúl, feltűri egészen a könyökéig, mire kivillan az izmos, napbarnított alkarja. Ezt megismétli a másik oldalon is.

Hihetetlen, hogy ezekbe az izmokba kapaszkodtam alig néhány órája…

Idegesen a fülem mögé seprek egy kiszabadult tincset, amit a férfi nagy érdeklődéssel követ.

A kék inge nagyszerűen kiemeli a szemét, mely ilyenkor kísértetiesen hasonlít a hortenzia színére. Amíg én ezt megállapítom magamban, ő elégedetten karba teszi a kezét.

Mrs. Pillsbury átlát a részleteken, ezért sokat sejtetően rám mosolyog, majd valami ürügyre hivatkozva magunkra hagy.

– Lenne egy perce? – érdeklődik a férfi olyan hangsúllyal, amitől pillangók költöznek a hasamba.

– Igazából már várnak…

Senki nem vár.

– Fontos lenne!

Nekem nem.

– Miben segíthetek? – fordulok felé vehemensebben, mint szerettem volna.

– Igazából a segítségét kérem. Szeretném megismerni a diákjaimat – rukkol elő az ötletével.

– Miért pont az én segítségemet kéri?

– Elnézést, nem voltam elég világos az imént? – kérdi furcsa éllel a hangjában.

– Még gondolkodom rajta.

Magamban füstölögve elindulok a kijárat irányába, és a homlokomat ráncolva tanulmányozom a falakon díszelgő, történelmi pillanatokat megörökítő hatalmas festményeket. Mr. Wish könnyedén utolér a hosszú lépteivel. Kérdőn felnézek rá, és amikor megfogalmaznám a következő normális kérdésemet, megcsörren a telefonom. Gyorsan odasuttogok egy elnézést a férfinak, és amikor látom, hogy a barátnőm neve villan fel a képernyőn, sietősen a fülemhez emelem a mobilt.

– Jaj, Rach…

– Ez már nem hangzik jól. Minden oké?

Hallom, hogy szöszmötöl a vonal túlsó végén.

– Gond van! De hogyan is kezdjek bele…

– Hát, mondjuk szájmozgatással, és nem árt, ha hangot is adsz ki hozzá – elmosolyodom a saját szellemes válaszomon.

A mellettem várakozó férfi kíváncsian figyel.

Mekkora pofátlanság tőle…

– Neked legalább van kedved humorizálni. Azt hiszem, most tényleg elcsesztem… Szakított velem Paul! Kidobott! – mondja Amy zokogva.

– Ó… sajnálom. És megindokolta, miért?

Amy és Paul olyan se veled, se nélküled kapcsolatban élnek már két éve, és legalább milliószor szakítottak. Ez a mostani sem hiszem, hogy más lenne.

– Tegnap véletlenül megcsókoltam Ryant.

– Hogy mi? Miért? És hol voltam én, hogy ezt megakadályozzam? – kérdések hadát zúdítom a barátnőmre.

Legszívesebben átnyúlnék a telefonon, hogy kitekerjem a nyakát.

Ryan a szokásos szépfiú az egyetemen. Minden iskolának van egy tipikus Ryanje, és a miénk most begyűjtötte magának a legjobb barátnőmet.

– Hogy hol voltál? – folytatja Amy ezúttal komorabb hangon. – Brian szájában!

– Oké, erre emlékszem. Na és Paul?

– Úgy emlékszem, elment telefonálni. Szerintem, megint a szomszéd csaj zaklatta.

– Neked nem furcsa, hogy mindig éjszaka hívja?

– De… És nem tudom, Rach. Furcsa volt, most nem adta elő a szokásos „megölöm magam, ha nélküled kell élnem” önsajnáltatását, csak szimplán lelépett.

– Ez több mint érdekes… – vallom be kissé túl érdektelen hangon, de Amyt cseppet sem zavarja.

– Na várjunk csak! Arra gondolsz, amire én? Hogy talán megcsal? A rohadék!

– Én csak… Lassan a testtel!

– Legyél kész estére, mert bulizni megyünk! Istenem, de jó újra szinglinek lenni! – mondja tettetett vidámsággal.

Időm sincs válaszolni, olyan gyorsan szakítja meg a hívást.

– Szerelmi ügyek? – kíváncsiskodik Mr. Wish egészen közel hajolva.

A szívem kihagy egy ütemet, egyrészt mert megijedek a mély hangjától, másrészt mert az enyhén mentolos lehelete megcirógatja a nyakamon lévő vékony bőrt.

– Valami olyasmi.

Elindulnék, de megállít a hangja.

– Elgondolkodott már azon, hogy mihez kezd, ha lediplomázott?

– Még nem igazán – hazudom. – Ebben a szakmában bármelyik cégnél kapok munkát. És ön? Mivel foglalkozik? Ingatlan vagy értékpapírok? Milyen órákat fog tartani?

– Igazából egyiket sem művelem. Többnyire unalmas papírtologatásokat végzek az irodámban. Előadásokat pedig jövő héttől tartok. Megtisztelne a jelenlétével.

Elmosolyodom, mert erősen kétlem, hogy szürke kisegérként tevékenykedne, de inkább nem adok hangot a gyanakvásomnak. Csendesen, de gyorsan elindulok a lakásom irányába, a férfi pedig követ. Egy ideig nem beszélünk, és a közénk feszülő csendtől, valamint a férfi átható pillantásától kitartóan küzdök a tiszta gondolkodásért, miközben a férfi csábító illata rendületlen csiklandozza a női receptoraimat. Szemében az előbbi elutasítást felváltja az izgatottság, ami nyugtalanító érzést kelt bennem. Az út szélén állva rápillantok.

Ő is engem néz.

Basszus!

Felhúzza a szemöldökét, közben léptek zaja erősödik, majd távolodik körülöttünk, míg elmennek mellettünk néhányan. Ő egy pillanatra sem veszi le rólam a szemét. Testtartásából erő és nyugalom árad, ami egyszerre ébreszt bennem bizalmat és gyanakvást.

Tényleg igyekszem közben figyelmen kívül hagyni a tényt, hogy milyen jól áll a férfin a kék ing és a szürke zakó, de nem megy.

– Nyugodtan kérdezzen bármit. Így legalább egálban leszünk.

A fák lombjain átszűrődő napsugarak megvilágítják a markáns arcát és a tökéletes ívű ajkát.

David Wish tabu! Távol kell tartanom magam tőle!

A lámpa zöldre vált, az emberek elindulnak, de mi maradunk.

– Tényleg akármit kérdezhetek?

– Persze!

Hány nő ájult már el az igéző kék tekintetedtől?

Teljesen hirtelen ugrott be a kérdés, de szerencsére nem mondtam ki hangosan.

– Amerikai? Az akcentusa nem brit.

– Azt hittem, fogósabb kérdést fog feltenni.

Vesz egy nagy levegőt, és mikor újra zöldre vált a lámpa, áthaladunk az úton, majd elkanyarodunk a parkoló irányába.

– Igen, amerikai vagyok. New Yorkban vezetem a cégeimet, de Florida államban születtem.

– „Cégeimet” – ismétlem, majd füttyentek egyet. – Nahát! Ha Floridában lenne házam, soha többé ki nem tenném onnan a lábam. És mi szél hozta ide a napsugarak államából?

– Üzleti tanácsadó vagyok jelen pillanatban – válaszolja, aztán felteszi a nyilván mocskosul drága napszemüvegét. – Elvállaltam néhány előadást egy barátom kérésére. Steve-nek jöttem eggyel. Ő az egyik tanár az iskolában.

– Steve? Atyaég! Maga Mr. Payne barátja?

– Most csalódást okoztam? – néz rám kíváncsi tekintettel.

– Nem, csak meglepődtem. Mr. Payne-ről nem egy pletyka kering, hogy volt már afférja néhány diákjával, és hát köztudott, hogy madarat tolláról, embert barátjáról…

Megint az a cinikus és dölyfös mosoly bujkál a szája sarkában.

– Mi a keresztneve, Miss Morgan?

– Szerintem okosabb, ha maradunk a Miss Morgan és a Mr. Wish verzióknál.

– Zavarba hozná, ha a keresztnevén szólítanám? – kérdi, miközben a napszemüvegén keresztül tökéletesen látom az összehúzott szemét.

Fanyar nevetéssel válaszolok. Úgy érzem, épp itt az ideje, hogy elváljanak az útjaink.

– Később találkozunk, Mr. Wish.

– Ne haragudjon, ha megbántottam! Arra gondoltam, hogy megmutathatná egyszer a várost.

– Eléggé ódivatú a szövege – közlöm feszült sóhajjal, mire varázslatos mosollyal reagál. – Rendben, beleegyezem. Cserébe, ha én is kérhetek valamit.

Veszélyesen igéző tekintete az örvénylő víztükörre emlékeztet. Attól tartok, hogy ha sokáig nézem, beleveszek a hullámokba, és elmerülök a mély kékségbe.

Hátat fordítok, és megteszek néhány lépést, amikor utánam szól:

– Miss Morgan?

Visszafordulok, ő még mindig ott áll mozdulatlanul, ahol magára hagytam.

– Elfelejtette elárulni a keresztnevét.

– Nem felejtettem el – válaszolom, de szavaim élét mosollyal tompítom.

Összefonja a karját az izmos mellkasa előtt, és megcsóválja a fejét.

– Rachelle – mondom megszánva a férfit.

– Viszlát, Rachelle!