A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Mary E. Pearson: The Kiss of Deception

Henry Holt and Company, New York, 2014

Fordította: Miks-Rédai Viktória

Borítógrafika: Rodrigo Adolfo

Tördelés: Kühne Andrea

Copyright © 2014 by Mary E. Pearson

Cover illustration copyright © Rodrigo Adolfo

Cover photographs © Leszek Paradowski / Trevillion Images, Ilina Simeonova / Trevillion Images, Umit Ulgen / Trevillion Images

Hungarian translation © Miks-Rédai Viktória, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-152-6

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

A fiúnak, aki megragadta az esélyt.

A férfinak, aki tett róla, hogy sokáig kitartson.

Az út vége. Az ígéret. A remény.

Mesélj megint, Ama. Mesélj a fényről.

Kutatok az emlékeim között. Egy álom. Egy történet. Egy elmosódott emlék.

Fiatalabb voltam, mint te most, gyermek.

A valóságot a létfenntartástól elválasztó vonal eltűnik. A szükség. A remény. A nagyanyám, aki mesékkel táplál, mert mást nem adhat. A gyermekre nézek. Vékony, mint egy fűszál, még álmában sem lakik jól. Reménykedik. Vár. Megfogom sovány karjait, pihekönnyű testét az ölembe emelem.

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy hercegnő, éppen akkora, mint te. Az egész világ az övé volt. A parancsának még a fény is engedelmeskedett. A nap, a hold és a csillagok is elébe térdepeltek, csak intenie kellett. Egyszer volt…

Nincs többé. Most már csak az aranyszemű gyermek bújik a karomba. Ez az, ami számít. És az út vége. Az ígéret. A remény.

Jöjj, gyermek. Ideje indulni.

Mielőtt ideérnek a hullarablók.

A maradandó dolgok. Az örök dolgok. A dolgok, amikről nem merek szólni a leánynak.

Majd mesélek, amíg megyünk. A régi időkről.

Egyszer volt…

Gaudrel utolsó emlékiratai

ELSŐ FEJEZET

Aznap volt a napja, hogy ezer álom elpusztuljon, és egyetlen új szülessen.

A szél tudta. Június elsejét írtuk, de a hegy tetején álló citadellát hideg szélrohamok tépázták, vadul, mint a téli viharok idején. Átkozódva rázták az ablakokat, vészjósló suttogással söpörtek át a huzatos folyosókon. Nem kerülhettem el a rám váró jövőt.

Az idő lassan lejárt, eljött, aminek el kellett jönnie. Lehunytam a szemem, mintha így kizárhatnám a gondolatot – tudtam, a napom nemsokára kettéválik, mindörökre elkülönülnek az életemben az előtte és az utána történtek, és az egész egyetlen gyors szertartás lesz, amibe éppolyan kevés a beleszólásom, mint a szemem színébe.

Elléptem a lélegzetem párájával fedett ablaktól. Morrighan végtelen hegységei csak foglalkozzanak a maguk dolgával – nekem a saját sorsom elé kellett mennem.

Az előírt liturgiák a szertartásrend szerint zajlottak, a rituálék és szertartások a terveket követve folytak le. Minden a Fennmaradottak és a tőlük származó Morrighan nagyszerűségét dicsérte. Nem tiltakoztam. Eddigre erőt vett rajtam a tompaság, csakhogy dél közeledtével, amikor már csak néhány lépés választotta el az azelőttöt az azutántól, a szívem ismét zakatolni kezdett.

Arccal lefelé, mezítelenül feküdtem egy kőkemény emelvényen. A pillantásomat a padlóra szegeztem, amíg idegenek karcoltak új és új vonásokat a hátamra tompa késeikkel. Moccanni sem mertem, bár tudtam, a pengéket óvatos kezek irányítják: a hordozóik pontosan tudják, az életük múlik az ügyességükön. A mozdulatlanság azonban segített elrejteni, mennyire megaláz ruhátlanságom, miközben ismeretlen kezek érnek hozzám.

Pauline a közelben ült és figyelt, a szemében valószínűleg aggodalom. Nem láttam őt, csak a kőpadlót: hosszú, sötét hajam hullámzó függönyként borult az arcom köré, és elzárt a világtól. Csak a pengék ritmikus, reszelős hangja hatolt a fülemig.

Az utolsó kés a derekamig szaladt, megkarcolta a fenekem feletti érzékeny bőrt. Küzdöttem az ösztönnel, hogy elhúzódjak, mégis összerándultam. A helyiségben mindenki levegőért kapott.

– Ne mozdulj! – rendelkezett Cloris nagynéném.

Anyám kezét éreztem meg: gyengéden simogatta a hajamat.

– Már csak néhány vonás, Arabella. Ennyi az egész.

Bár vigasznak szánta, felbosszantott, hogy ragaszkodik a hivatalos nevem használatához, ahhoz az örökölt névhez, amelyet már olyan sokan koptattak előttem. Szerettem volna, ha legalább ma, a Morrighanben töltött utolsó napomon félretenné a hivatalos hangnemet, és a kedvesebb nevemen szólítana, ahogy a fivéreim szoktak. Számtalan nevem egyikét az utolsó három betűre rövidítették, így lettem Lia. Egyszerű név volt, de úgy éreztem, sokkal inkább engem takar.

Nem éreztem több karcolást.

– Vége van – jelentette be az Első Művész. A többiek halk mormolással jelezték egyetértésüket.

Tálca csörömpölt, ahogy mellém tették az emelvényre. Rózsaolaj mindent átható aromája tolakodott az orromba. Lábak csosszantak a kövön, hogy körbeálljanak: a nagynénéim, anyám, Pauline, és mások, akiket elhívtak, hogy tanúi legyenek az eseménynek. Halkan énekelték a zsoltárokat. A pap fekete köpenye elsuhant mellettem, majd hangja felerősödött, és a hátamra permetezte a meleg olajat. A művészek a bőrömbe dörgölték. Gyakorlott ujjaik így megpecsételték a Morrighan-ház számtalan tradícióját és az ígéretet, amely immár a hátamra volt írva, hogy hirdesse a mai napon megkötött szövetséget és biztosítsa a jövőjüket.

A számukra van remény, gondoltam keserűen. Az elmém kétségbeesve igyekezett összefogni a még előttem álló feladatok rendjét, azokét, amelyek csak a szívemben voltak feljegyezve, nem papíron. Alig hallottam a pap szavait – az álmosító kántálás elsorolta minden szükségüket, de az enyémekről egy szót sem szólt.

Még csak tizenhét éves voltam. Nem volt jogom a saját jövőmről álmodni?

– …Arabella Celestine Idris Jezelia, a Morrighan-ház Első Leánya áldozata gyümölcsöző légyen, és áldott…

Szünet nélkül, egyre hangosabban sorolta a megkövetelt áldásokat és szentségeket. A hangja betöltötte a teret, és aztán, amikor már azt hittem, nem bírom tovább, belefulladok a szavaiba, elhallgatott. Egy drága, édes pillanatig csak a csend zúgott a fülemben. Újra kaptam levegőt. Az utolsó áldás következett.

– Miképpen a Királyságok az emberek hamvaiból emelkedtek fel az elveszettek csontjain, úgy térünk mi is vissza a hamvak közé, ha a Menny így kívánja.

Fél kézzel megemelte az államat, másik hüvelykjével hamut kent a homlokomra.

– És így légyen a Morrighan-ház jelen Első Leánya számára is – mondta rá a hagyomány szerint anyám, aztán olajba mártott kendővel letörölte a homlokomról a hamut.

Lehunytam a szememet, lehajtottam a fejemet. Első Leány. Átok és áldás egyben. És az igazat megvallva, üres színjáték.

Anyám most a vállamra tette a kezét. A bőröm bizsergett az érintése alatt. Talán vigasznak szánta, de későn jött.

A pap elmondott egy utolsó fohászt anyám anyanyelvén, a megőrzés imáját, ami furcsa módon nem tartozott a hagyományok közé, aztán anyám elvette a kezét.

Még több olaj csordult a bőrömre. Kísérteties, éneklő zsolozsma zengett a helyiség hideg kőfalai között. A nehéz rózsaillat megülte a levegőt. Mélyet lélegeztem. Akaratom ellenére élveztem ezt a részt: a meleg olaj érintését, és a langyos kezeket, amelyek a hetek óta bennem feszülő görcsös csomókat gyúrták. A bársonyos érzés csillapította a festékkel kevert citromlé csípését, a virágillat egy percre átvarázsolt egy rejtett, nyári kertbe, ahol senki sem találhat rám. Bárcsak ilyen egyszerű volna…

De aztán ennek is vége szakadt, a művészek hátraléptek a műtől. Mind lélegzet-visszafojtva szemlélték a hátamon kirajzolódó eredményt.

Hallottam, hogy valaki közelebb lép.

– Azt mondom, nem a hátát fogja nézni, ha a szemét rávetheti az összes többi látnivalóra.

Halk kuncogás szaladt végig a helyiségen. Bernette nénikém sosem fogta vissza a szavait, még akkor sem, ha egy pap állt mellette, és ügyelni kellett volna a protokollra. Apám szerint tőle örököltem csípős nyelvemet; mindenesetre figyelmeztettek, hogy ma viselkedjek megfontoltan.

Pauline megfogta a karomat, hogy felsegítsen.

– Felség – nyújtott át egy puha lepedőt, hogy magamra teríthessem, ezzel megóvva méltóságom maradékát. Gyors, értő pillantást váltottunk, és ez visszaadta a lelkierőmet. Aztán Pauline odavezetett egy nagy tükörhöz, és a kezembe adott egy kisebb, ezüst kézitükröt, hogy én is megnézhessem az eredményt. Félresimítottam hosszú hajamat, és lejjebb eresztettem a lepedőt, egészen a derekamig.

A többiek csendben várták, mit mondok végül. Megfékeztem a késztetést, hogy levegőért kapjak – nem akartam megadni anyámnak ezt az elégtételt –, de el kellett ismernem, hogy az esküvőmre készült kavah kivételesen szépre sikerült. Egészen elámultam rajta. A Dalbrecki Királyság csúf címerállata meglepően elegáns formát kapott. A vicsorgó oroszlán megszelídült a hátamon, a karmait kecses, aprólékos vonalakkal vette körül a Morrighant jelképező, kanyargós indák szövevénye, amely V alakban folyt végig a hátamon; a legutolsó hajtásai a derekam mélyedésébe kanyarodtak. Az oroszlánt megtisztelték, mégis ügyesen alávetett helyzetben ábrázolták.

Elszorult a torkom, szúrt a szemem. Ezt a kavah-t szerettem volna… büszkén viseltem volna. Nagyot nyeltem. Elképzeltem, hogy a herceg ámulva tátja el a száját, amikor az eskütétel után leeresztem a menyegzői köntösömet. A kéjvágyó varangy. De a művészeknek megadtam, amit érdemeltek.

– Tökéletes. Köszönöm. Nincs kétségem, hogy a morrighani művészek mától a Dalbrecki Királyságban is a legrangosabbak közé számítanak majd.

Anyám mosollyal fogadta az erőfeszítésemet: tudta, tőlem ezek a szavak ritkaságnak számítanak.

Ezután mindenkit kitereltek. A további készülődés csak a szüleimre és Pauline-ra tartozott, aki nekem segédkezett. Anyám behozta a fehér selyem alsóruhát: a sóhajnyi anyag olyan vékony, szinte folyékony volt, hogy csaknem elolvadt a karján. Én haszontalan formaságnak láttam, hiszen alig takart valamit: éppen annyira áttetsző és haszontalan volt, mint a hagyomány egymásra épülő rétegei.

A ruha következett: a hátát mélyen kivágták, hogy keretbe foglalja a kavah-t, amely a herceg királyságának tiszteletére készült, mutatva a menyasszonya új hovatartozását.

Anyám meghúzta a ruha rejtett csipkeszalagjait, és úgy igazította el a felsőrészt, hogy az a derekamra simuljon, de a hátamon ne feszüljön meg. Legalább olyan kiváló tervezőmunka kellett a ruha elkészítéséhez, mint a nagy Golgata-hídhoz, vagy talán még komolyabb: megfordult a fejemben, hogy a varrónők vajon nem alkalmaztak-e egy kis varázslatot az anyagon és a varratokon. Jobb volt ezen töprengeni, mint azon, ami egyre közeledett.

Anyám szertartásosan megfordított, hogy belenézhessek a tükörbe.

Minden haragom ellenére lenyűgözött a kép. Valóban ez volt a legszebb ruha, amelyet valaha láttam. Ragyogóan elegáns, mégis egyszerű – mindössze a helyi csipkeverők sűrű, Quiassé-csipkeszegélye díszítette, amely végigfutott a mélyre szabott nyakrészen, majd V alakban, a hátsó kivágást tükrözve, a fűzőrészen is. Egészen másnak tűntem benne, valakinek, aki idősebb és bölcsebb. Valakinek, akinek tiszta a szíve, és nem rejteget titkokat. Valakinek, aki nem én vagyok.

Szó nélkül odébb léptem, és kinéztem az ablakon. Anyám halk sóhaja követett. A távolban láttam a Golgata vörös tűjét: az egyetlen, omladozó romot, amely a mély csatornán valaha átívelő, vaskos hídból megmaradt. Hamarosan ez is eltűnik majd, mint az építmény többi része. Még az Ősök csodálatos mérnöki mágiája sem állhat ellen az elkerülhetetlennek. Hát akkor én miért próbálkoznék?

Felkavarodott a gyomrom. Inkább a hegy aljára fordítottam a tekintetemet, ahol mélyen a citadella alatt szekerek döcögtek a főtér felé. Talán gyümölcsöt, virágokat hoztak, esetleg a morrighani szőlőskertek hordóba zárt borát. Megpillantottam néhány, felszalagozott lovak vonta, elegáns hintót is.

Az egyikben talán ott ül legidősebb bátyám, Walther, fiatal feleségével, Gretával; fogják egymás kezét, és alig bírják elszakítani egymásról a tekintetüket, úgy utaznak az esküvőmre. A többi fivérem talán már ott is van a főtéren, és a mosolyukkal szédítik a fiatal lányokat. Alig pár napja láttam az ábrándos pillantású Regant egy sötét folyosón: a kocsis lányának suttogott valamit. Bryn minden héten más hajadont szédített, nem bírt választani. Mindhárom imádott bátyám szabadon szerethetett és vehetett el feleségül azt, akit akart. A lányok is maguk választhattak. Mindenki, még Pauline is, aki a hónap végére várta a hódolója visszatértét.

– Te hogy csináltad, anya? – kérdeztem, még mindig a szekereket figyelve. – Hogyan bírtál elutazni ide Gastineux-ból, hogy hozzámenj egy varangyhoz, akit nem is szeretsz?

– Apád nem varangy – vágta rá szigorúan az anyám.

Megpördültem, hogy szembenézzek vele.

– Lehet, hogy király, de attól még varangy. Azt akarod mondani, hogy úgy mentél hozzá egy nálad kétszer idősebb idegenhez, hogy nem gondoltad varangynak?

Anyám nyugodtan emelte rám szürke szemét.

– Nem, nem gondoltam. Ez volt a sorsom és a kötelességem.

Fáradtan sóhajtottam.

– Mert te Első Leány voltál.

Az Első Leányok emlegetése elől anyám mindig ügyesen kitért. Most azonban, hogy csak ketten voltunk, nem foghatott másba, nem fordulhatott el. Kihúzta magát, királyi gőggel szegte fel az állát.

– Ez megtiszteltetés, Arabella.

– Csakhogy belőlem hiányzik az Első Leányok adottsága. Nem vagyok siarrah. A dalbreckiek hamarosan rá fognak jönni, hogy nem bírok akkora értékkel, mint ők azt hiszik. Ez az esküvő csalás.

– A képesség idővel megjöhet – felelte anyám halkan.

Nem vitáztam vele. Mindenki tudta, hogy a legtöbb Első Leány adottsága a nővé éréssel teljesedik ki, én pedig már négy éve átléptem ezt a határt. Az adottságnak azonban semmi jele nem volt. Anyám hamis reményeket dédelgetett.

Visszafordultam az ablakhoz.

– De még ha nem is jön – folytatta –, az esküvő akkor sem csalás. Ez a szövetség nem csak egy dologról szól. Egy királyi vérvonal Első Leányának lenni önmagában is érték. A történelem és a hagyományok értéke. Csak ez számít.

– Miért az Első Leány számít? Biztos, hogy az adottság nem szállhat egy fiúra? Vagy a második leányra?

– Volt már rá példa… de erre nem építhetünk. A hagyomány sem szól róla.

És arról szól-e, hogy az adottságot el is lehet veszíteni? A kimondatlan szavak pengeként függtek közöttünk, de még én sem bírtam így megsebezni anyámat. Apám már a házasságuk elejétől fogva nem kérte ki a véleményét az államügyekben, de hallottam olyan régi esetekről, amikor az adottság még erősen élt benne, és a szavának súlya volt. Ha egyáltalán hihettem ezeknek. Már ebben sem voltam biztos.

A türelmem nem terjedt ki az efféle szócsavarásra. Jobban szerettem, ha a mondataim – és az érveim – egyszerűek, egyenesek. És annyira untam már, hogy mindenki a hagyományt emlegeti, hogy biztosra vettem: ha még egyszer valaki kiejti a száján a szót, szétrobban a fejem. Anyám valóban egy másik korban élt.

Hallottam, hogy közelebb lép, és éreztem, hogy meleg karja a derekam köré fonódik. Elszorult a torkom.

– Drága leányom – súgta a fülembe –, akár megjön az adottság, akár nem, keveset számít. Ne emészd magad ezen. Az esküvőd napja van.

És a vőlegény egy varangy. Már láttam egy pillanatra Dalbreck királyát, amikor megjelent, hogy megegyezzenek a feltételekben – mintha csak egy ló lennék, amelyet megvesz a fiának. Vén volt, a háta görbe, mint a banyák reumás lábujja; az apám apja is lehetett volna. Görnyedten, lassan járt, a nagyterem lépcsőinek leküzdéséhez segítséget kellett kérnie. Ha a herceg csak feleannyi idős, akkor is ráncos, fogatlan öreg. A gondolat, hogy megérint, vagy éppen…

Összeborzongtam: a fejembe tolakodott a kép, amint csontos, vén kezek simítják meg az arcomat, ráncos, savanyú ajkak kérik a csókomat. Egyre az ablakot bámultam, de már nem láttam túl az üvegen.

– Miért nem nézhettem meg magamnak legalább?

Anyám karja lehullott a derekamról.

– Megnézni egy herceget? A viszonyunk Dalbreckkel így is feszült, hogy mást ne mondjak. Valóban megsértenéd ezzel a birodalmat, amikor Morrighan számára létfontosságú a remélt szövetség?

– Én nem vagyok apám egyik katonája.

Anyám megsimította az arcomat.

– De igen, drágám – súgta. – Az vagy.

Végigfutott a hátamon a hideg.

Anyám még utoljára megölelt, és hátralépett.

– Itt az idő. Megyek, elhozom a menyegzői köntöst a kamrából – mondta, azzal kisietett.

A szekrényhez siettem, kitártam az ajtaját. Az alsó fiókból kiemeltem egy zöld bársonytokot, mely egy vékony, ékkövekkel kirakott tőrt rejtett. A fivéreimtől kaptam a tizenhatodik születésnapomra – ajándék volt, mégsem használhattam soha. Nyilvánosan legalábbis nem. Az öltözőkamrám belső ajtajába azonban belevésődött titkos gyakorlatozásom sok nyoma.

Összeszedtem még néhány holmit, belecsavartam egy alsóingbe, és átkötöttem egy szalaggal.

Pauline is visszatért, immár teljesen felöltözve. Átadtam neki a kis csomagot.

– Gondom lesz rá – felelte idegesen; megviselték az utolsó, készülődéssel töltött percek. Akkor szaladt ki, amikor anyám visszatért a köntössel.

– Mire lesz gondja? – kérdezte.

– Adtam neki néhány holmit, amit magammal szeretnék vinni.

– Mindent, amire szükséged lesz, elküldtünk tegnap a ládákban – válaszolta, és az ágyamhoz lépett.

– Néhány apróságot elfelejtettem.

Anyám a fejét rázta, hogy emlékeztessen: a kocsiban igencsak szűk lesz a hely, az út Dalbreckig pedig hosszú.

– Megoldom – mondtam.

Anyám óvatosan az ágyamra fektette a köpenyt. Meggőzölték, majd felakasztották, hogy a szépségét egy gyűrődés se éktelenítse. Végigfuttattam a kezemet a finom bársonyon. Az éjféli égkék köpeny szegélyét rubinok, turmalinok és zafírok díszítették, mint a csillagok. Azok a kövek még jól jönnek majd.

A hagyomány szerint a köpenyt a két szülőmnek együtt kell a vállamra terítenie, anyám azonban egyedül érkezett vissza.

– De hol van… – kérdeztem, abban a pillanatban azonban meghallottam a közeledő seregnyi láb dobogását. Még mélyebb kétségbeesés kerített hatalmába, mint eddig. Apám nem egyedül jön, még most sem.

Az egyik oldalán az alkormányzóval, a másikon a kancellárral és a királyi akadémikussal lépett be a szobába, a nyomukban az udvartartása alacsonyrangú tagjai lépkedtek. Tudtam, hogy az alkormányzó csak a dolgát végzi – nem sokkal a szerződések aláírása után félrehúzott, és elárulta, hogy egyedül ő érvelt a házasság ellen –, de azért ő is, mint mindannyian, mereven követte az előírásokat. Az akadémikust és a kancellárt különösen utáltam, amit ők is tudtak, de emiatt nem mardosott a bűntudat: az érzés kölcsönös volt. Akárhányszor a közelükbe kerültem, elfogott az undor, mintha egy vérszívó férgekkel teli mocsáron kellett volna átgázolnom. Ők lesznek a legboldogabbak, ha megszabadulhatnak tőlem.

Apám elém lépett, kétfelől arcon csókolt, majd elhátrált, hogy szemügyre vegyen, és szívből felsóhajtott.

– Szép vagy, mint édesanyád az esküvője napján.

Átfutott az agyamon, hogy érzéseinek szokatlan kinyilvánítása vajon a jelenlévőknek szól-e. Csak ritkán láttam a szüleim között bármiféle érzelmet, most azonban apám tekintete anyámra villant, és ott megpihent egy pillanatra. Anyám visszanézett rá. Vajon mi volt köztük abban a pillanatban? Szeretet? Vagy fájdalom az elveszett szerelem és a meg nem valósult lehetőségek miatt?

A bizonytalanságtól elmúlt a különös ürességérzet, amely eddig kísért, száz kérdés jutott eszembe, de a kancellár, az akadémikus és a türelmetlen kíséret tagjai előtt vonakodtam volna feltenni őket. Talán apám éppen erre számított.

Az időőrző – alacsony, kövér, kidülledő szemű ember – előhúzta örökké őrizgetett zsebóráját, aztán a többiekkel együtt terelgetni kezdte apámat, mintha ők uralnák az országot, nem a királya.

– Felség, szorít az idő – emlékeztette.

Az alkormányzó együtt érző pillantást vetett rám, de egyetértőn bólintott.

– Ezen a nagyszerű órán nem akarjuk megvárakoztatni a dalbrecki királyi családot. Mint ön is tudja, felség, igen rossz vért szülne.

Megtört a varázs, megtört a pillantás. Anyám és apám felemelték a köpenyt, és a vállamra helyezték, összekapcsolták a csatot a nyakamon, majd apám a fejemre igazította a csuklyát, és újra arcon csókolt kétfelől, de immár visszafogottan, ahogy a protokoll diktálta.

– A mai napon légy Morrighan királyságának hű szolgája, Arabella.

Lia.

Apám utálta a Jezelia nevet, mert a királyi családfán még nem fordult elő, egyáltalán, sehol sem fordult elő – legalábbis így érvelt, de anyám magyarázat nélkül ragaszkodott hozzá, és nem engedett. Talán ez volt az utolsó alkalom, hogy apám meghajolt az akarata előtt. Ha nincs Bernette néném, én meg se tudom az esetet, és még ő is csak óvatosan hozta szóba, hiszen a dolog máig tövis volt a szüleim talpában.

Apám arcába néztem. A gyengédség, ami egy pillanattal korábban ellágyította a vonásait, eltűnt, már újra az államügyek töltötték meg a gondolatait, de én a tekintetét kutattam, vártam, hátha látok ott még valamit. Semmi.

Felszegtem az államat, kihúztam magam.

– Igen, felség, jól fogom szolgálni a királyságot, amint az a feladatom. Elvégre katona vagyok az ön seregében.

Összevonta a szemöldökét, kérdőn nézett anyámra, aki viszont finom fejrázással intette félre a kérdést. Apám – elsőként uralkodó, csak aztán szülő – megelégedett azzal, hogy figyelmen kívül hagyja a válaszomat, mert mint mindig, most is voltak sürgetőbb gondjai. Elfordult, és a kísérettel a nyomában elsétált, mondván, hogy a kötelességét velem szemben teljesítette, a székesegyháznál találkozunk újra. Kötelesség. Ezt a szót legalább annyira utáltam, mint a hagyományt.

– Készen állsz? – kérdezte anyám, amikor ismét kettesben maradtunk.

Bólintottam.

– Csak még van egy kis magánjellegű dolgom, mielőtt indulunk. A lenti folyosón találkozunk.

– Veled ma…

– Kérlek, anya… – Most először tört meg a hangom. – Csak pár percre van szükségem.

Anyám engedett. Hallgattam, ahogy magányos lépteinek visszhangja elvonul a folyosón.

– Pauline? – kérdeztem súgva, közben megtöröltem az arcomat.

Pauline az öltözőkamrám felől lépett be. Egymásra néztünk: nem volt szükségünk szavakra. Mindketten pontosan tudtuk, mi vár ránk. A hosszú, álmatlan éjszakán a nap minden apró részletét átbeszéltük.

– Még mindig meggondolhatod magad. Biztos vagy a döntésedben? – kérdezte Pauline, megadva az utolsó esélyt, hogy kihátráljak.

Biztos? A mellkasom fájdalmasan összeszorult; a kín olyannyira valós volt, hogy eszembe jutott, vajon igazán képes-e egy szív megszakadni? Vagy a félelem szúrt belém? A kezemet a szívemre szorítottam, hogy enyhítsem a sajgást. Alighanem eljött a döntés pillanata.

– Nincs visszaút. Mások döntöttek helyettem – feleltem. – Mostantól ez a végzetem, ezt kell beteljesítenem, akármi is következik.

– Remélem, jó dolgok következnek, barátom – biccentett Pauline értőn.

Több szó nem esett. Végigsiettünk a hosszú, boltíves folyosón a citadella hátsó traktusa felé, majd lefutottunk a sötét cselédlépcsőn. Senkivel nem találkoztunk: vagy a székesegyházban készülődtek, vagy a főkapuban várták, hogy a királyi nászmenet elinduljon a tér felé.

Egy kicsiny, fekete zsanérokon forduló faajtón át léptünk ki a vakító napsütésbe. A szél belekapott a ruhámba, lelökte a fejemről a csuklyát. Láttam, hogy az erőd hátsó kapuja, amelyet csak vadászatok vagy titkos távozások alkalmával használtak, nyitva áll, ahogy rendeltem. Pauline keresztülvezetett egy sáros kifutón, mielőtt elértük volna a kocsiszín árnyékos oldalát. Ott egy riadt tekintetű istállófiú várakozott két felnyergelt lóval. Amikor meglátott, a szeme lehetetlen módon még kerekebbre nyílt.

– Felség, az ön számára már előkészítették a kocsit – dadogta el-elakadó nyelvvel. – A citadella előtt várakozik, a lépcsőknél. Ha kívánja…

– Megváltoztak a tervek – vágtam a szavába határozottan, és felnyaláboltam a ruhámat, hogy a kengyelbe léphessek. A szalmaszőke fiú álla leesett, úgy bámulta nemrég még szűzi fehér ruhámat, amelynek a szegélye máris elnehezült a sártól; most mocskoltam össze az ujját, a csipke felsőrészt, és ami még rosszabb, a morrighani ékköves menyegzői köpenyt.

– De hát…

– Gyerünk! Segíts! – kiáltottam rá, és kikaptam a kezéből a kantárszárat.

A fiú engedelmeskedett, aztán Pauline-t is felsegítette a nyeregbe.

– De mit mondjak…

A kérdés végét már nem hallottam: a rohanó lovak patadobogása elnyomott minden érvet és vitát. Pauline-nal az oldalamon megtettem a jóvátehetetlent, véget vetettem ezer álomnak, hogy életet adjak egyetlenegynek. Az erdő menedéke felé irányítottam a lovamat, és vissza se néztem.

Hacsak meg nem ismételjük a múltat,
a történeteket tovább kell adni
atyáról fiúra, anyáról leányra,
másként egyetlen generáció leforgása alatt
végleg eltűnik a történelem és az igazság.

Morrighani Szent Szövegek, III. kötet

MÁSODIK FEJEZET

Sikoltottunk. Torkunk szakadtából kiáltoztunk, tudva, hogy a szél, a hegyek és a távolság megóvja ideges szabadságunkat minden kíváncsi fültől. Gyerekes felszabadultsággal sikítoztunk, mert muszáj volt hinnünk a megmenekülésben. Ha nem hiszünk, legyűr minket a félelem. Már így is éreztem: a hátam mögött csattogtatta a fogait, ahogy a lovat ösztökéltem előre.

Északnak indultunk, mert tudtuk, hogy az istállófiú figyel majd minket, amíg el nem tűnünk a szeme elől. Amikor már mélyen az erdő takarásában jártunk, megleltük a patakmedret, amelyet a bátyáimmal vadászva fedeztem fel. Ott megfordultunk, és a csörgedező vízben léptettünk tovább, amíg találtunk a másik oldalon egy köves partszakaszt, ahol nyom nélkül partra szállhattunk.

Amint ismét szilárd talaj volt a lovak patája alatt, nekilendültünk, és úgy vágtattunk, mintha szörnyek üldöznének. Egy ritkán járt ösvényt követtünk a sűrű fenyvesben – ha kell, a fák is elrejtettek volna. Néha szédülten nevettünk, néha könnyeket fújt le az arcunkról a szél, de leginkább hallgattunk, mert el se hittük, hogy tényleg megcsináltuk.

Egy óra múlva már azt se tudtam, mi fáj jobban: a combom, görcsölő lábszáram vagy felhorzsolt fenekem – elszoktam a lovaglástól, mert apám az utóbbi hónapokban nem engedélyezett többet a merev, hivatalos poroszkánál. Az ujjaim elmerevedtek a száron, de Pauline nem állt meg, úgyhogy én se tettem.

A ruhám lobogott mögöttem. Immár a bizonytalanság házastársa lettem – ez mégis jóval kevésbé rémített meg, mint a bizonyosság, amivel korábban szembenéztem. Ezt az életet, ezt az álmot magam kovácsolom, és csak a képzeletem szabhat határt neki. Ebben az életben egyedül én parancsolok.

Elvesztettem az időérzékemet. Csak a paták dobogása számított – minden lépéssel nőtt a távolság. Végül aztán gesztenyeszín ravianjaink szinte egyszerre horkantak fel és lassítottak le, maguktól, mintha titkos üzenetet váltottak volna. A ravianok a morrighani istállók büszkeségei voltak, és ők ketten mindent kiadtak magukból.

Elnéztem nyugatra a fák csúcsa felett. A napnyugta még legalább három órányira volt. Nem állhattunk meg, még nem. Lassabb tempóban folytattuk az utat. Végül, amikor a nap lebukott az Andeluchi-gerinc mögött, biztonságos helyet kerestünk, ahol megalhatunk.

Figyelmesen füleltem, amíg a fák alatt poroszkálva alkalmas menedéket kerestünk. A távolban felrikoltott egy madár, a hangja figyelmeztetésként szállt át az erdőn: a tarkóm megbizsergett tőle. Elhaladtunk az Ősök építményeinek porló romjai mellett – a falak maradványai és az egykori oszlopok sokkal inkább az erdő részei voltak már, mint a civilizációé. Vastagon benőtte őket a moha és a borostyán – alighanem emiatt is álltak még egyáltalán. Talán egy méltóságteljes templomhoz tartoztak régen, mára azonban a természet visszakövetelte a köveket. Pauline megcsókolta a kézfejét, egyszerre áldást osztva és védelmet kérve az itt maradt szellemek ellen, majd csettintett a lónak, és sietve odébb léptetett. Én nem utánoztam a gesztust, és nem is ösztökéltem gyorsabb tempóra a lovamat. Mint mindig, most is kíváncsian néztem a régi korok megzöldült csontjait, és azon töprengtem, miféle emberek építhették őket.

Végre egy apró tisztásra értünk. Már csak a nap utolsó sugarai derengtek az égen, mi pedig szinte összeroskadtunk a nyergünkben – egy szó se kellett, mindketten tudtuk, hogy ez lesz a táborhelyünk. Semmi másra nem vágytam, csak hogy leheverhessek a fűre, és reggelig alhassak, de a lovak éppolyan fáradtak voltak, és ki kellett szolgálnunk őket, hiszen nélkülük nem szökhettünk volna tovább.

Lenyergeltük őket – a szerszám méltatlan puffanással esett a földre, és ott is maradt, mert ennél többre nem maradt erőnk –, kiráztuk a nyirkos nyeregtakarókat, és egy faágra akasztottuk őket száradni. Végül megpaskoltuk a lovak farát, ők pedig egyenesen a patak felé vették az irányt, hogy igyanak.

Pauline és én lezuhantunk egymás mellé. Még ahhoz is túlságosan kimerültünk, hogy együnk, pedig egész nap egy falat sem volt a szánkban. Reggel úgy féltettük titkos tervünket, hogy nem bírtunk semmit magunkba erőltetni.

Habár már hetek óta tervezgettem a szökést, mindannyiszor visszarettentem, egészen a tegnap esti búcsúvacsorámig, amelyet a családommal fogyasztottam el az Aldrid-teremben. Akkor változott meg minden, akkor vált az eladdig elképzelhetetlen az egyetlen lehetséges választássá. Egymás után jöttek a pohárköszöntők, hangos nevetés jutalmazta őket, engem viszont fojtogatott a harsány vidámság és a főemberek elégedett mosolya. Összenéztem a távolabbi falnál, a többi szolga mellett álló Pauline-nal, és megráztam a fejemet. Ennyiből már tudta, hogy nem leszek képes végigcsinálni. Bólintással jelezte, hogy megértett.

Csendes üzenetváltásunkat senki nem vette észre, ám késő este, amikor mindenki visszavonult, Pauline betért a hálótermembe, és tervezgetni kezdtünk. Az idő szorított, és rengeteg mindent kellett elrendezni; csaknem az egész terv azon állt vagy bukott, hogy fel tudunk-e észrevétlenül nyergeltetni két lovat. Hajnalban Pauline besurrant az istállómester mellett, aki a királyi menet beosztásával volt elfoglalva, és váltott néhány szót a legfiatalabb istállófiúval. A gyerek elég tapasztalatlan volt, hogy zavarában ne kérdőjelezze meg a királynő udvarából érkező utasítást. Összetákolt, sietős tervünk ez idáig bevált.

Hiába voltunk azonban a vacsorához túl kimerültek, amikor a nap lement, és homály borult az erdőre, a fáradtságunk átadta a helyét a félelemnek. Sietve tűzifát gyűjtöttünk, hogy biztos távolban tarthassuk a körülöttünk ólálkodó teremtményeket, vagy legalább lássuk a fogaikat, mielőtt belénk mélyesztik őket.

A sötét hamar leszállt, és eltakarta az egész világot, csak apró tüzünk remegő fénykörét hagyta meg, ahol a lábunkat melegíthettük. Néztem a táncoló lángokat, hallgattam a hamvába roskadó fa pattogását, sziszegését, susogását. Mást nem hallottunk, mégis feszülten füleltünk.

– Mit gondolsz, vannak errefelé medvék? – kérdezte Pauline.

– Egészen biztosan. – Az én gondolataim egyenesen a tigrisekig szaladtak. Alig voltam tízéves, amikor szembetalálkoztam eggyel, olyan közel volt, hogy éreztem a leheletét, kivicsorított fogairól rám fröccsent a nyála. Vártam, mikor nyel el, vártam a halált. Hogy miért nem támadott, nem tudom, de az utánam kutató bátyám távoli kiáltása mentette meg az életemet. Az állat éppen olyan gyorsan tűnt el a sűrűben, mint ahogyan megjelent. Később, amikor elmeséltem az esetet, senki sem hitt nekem. Cam Lanteux vidékén láttak tigriseket, de csekély számban, Morrighan pedig nem tartozott természetes élőhelyeik közé. A szörnyeteg üvegfényű sárga szeme még mindig kísértett álmomban.

A tűzön túli sötétbe fúrtam a tekintetemet. A tőröm a nyeregtáskámban pihent, alig néhány lépésre a fénykörünk szélétől. Micsoda ostobaság, hogy csak most jut eszembe!

– Vagy ami a medvéknél is rosszabb… barbárok! – tettem hozzá megjátszott rémülettel a hangomban, igyekezvén felvidítani mindkettőnket.

Pauline szeme kerekre tágult, bár mosoly csillogott benne.

– Hallottam, hogy úgy szaporodnak, mint a nyulak, és az apróvadaknak egyszerűen leharapják a fejét.

– És csak horkantásokkal meg nyögésekkel beszélnek. – Ezeket a történeteket én is hallottam. Az őrjáratozó katonák sokat meséltek a barbárok brutalitásáról és növekvő létszámáról. Csak nekik köszönhettük, hogy Morrighan és Dalbreck félretette a köztük régről fennálló ellenségeskedést, és kelletlen szövetségre lépett – amelynek én lettem az ára. A kontinens másik oldalán elterülő, a hírek szerint terjeszkedő hatalmas, vad birodalom nagyobb fenyegetést jelentett, mint a szomszédos, valamennyire civilizált királyság, amely legalább maga is a kiválasztott Fennmaradottaktól származtatta magát. Ha Morrighan és Dalbreck egyesíti az erőit, naggyá válhatnak. Külön-külön mindketten szánalmasan sebezhetők. Csak a Nagy Folyó és a Cam Lanteux tartotta vissza a barbárokat.

Pauline egy újabb száraz ágat dobott a tűzre.

– Neked tehetséged van a nyelvekhez. Biztosan könnyen elsajátítanád a barbár horkantásokat. A királyi udvartartás fele máris úgy társalog.

Ezen muszáj volt nevetni, és kifigurázni a kancellár morgását és az akadémikus leereszkedő sóhajait.

– Láttál már egyet is? – kérdezte aztán.

– Mármint barbárt? Amilyen rövid pórázon tartottak az elmúlt években, jóformán semmit sem láttam. – Az idő, amikor szabadon kószálhattam a hegyekben a bátyáim nyomában, egy csapásra véget ért, amikor a szüleim szerint a testem nőiesedni kezdett, tehát a viselkedésemnek is ideje volt megváltozni. Megszűnt a Waltherrel, Regannel és Brynnel közösen élvezett szabadságom, többé nem jártunk régi romokat kikutatni, lovon száguldozni a lankákon, apróvadat cserkészni, és egyáltalán, mindenféle zűrbe keveredni. Ahogy felnőttünk, az ő felelőtlenségeikre csak legyintettek, az enyémekre azonban nem, és akkor már tudtam, hogy más mérce alá esek, mint a fivéreim.

Miután a mozgásteremet szűkebbre szabták, kénytelen voltam megtanulni, miként szökhetek el észrevétlen – ahogy ma is tettem. Ezt a tudásomat a szüleim nem dicsérték volna meg, bár én meglehetősen büszke voltam rá. Az akadémikus gyanakodott, hogy ki-kijárok, és buta csapdákat állított, amelyeket könnyedén kikerültem. Tudta, hogy átkutattam az ősi szövegek tárát, ami tilos volt, mert a köteteket féltették az enyémhez hasonlóan gondatlan kezektől.

Mégis, akkoriban hiába szöktem ki a citadella falai közül, valójában nem jutottam sehova. Civicában mindenki ismert, és a szökésem híre azonnal a szüleim fülébe jutott volna. Ennélfogva csak éjszakánként menekülhettem ki a félhomályos hátsó szobákba, ahol kártyáztam vagy kockáztam a bátyáimmal és az ő bizalmas barátaikkal, akik tudták, hogy hallgatniuk kell Walther kishúgáról, és talán még némi együttérzéssel is szemlélték a helyzetemet. A testvéreim minden alkalommal remekül szórakoztak a barátaik arcát látva, amikor kiderült, hogy hozzájuk méltón állom a sarat. Sem a nemem, sem a rangom miatt nem fékezték a nyelvüket; azokból a botrányos pletykákból többet tanultam, mint bármelyik királyi oktatótól.

Elárnyékoltam a szememet a kezemmel, mintha a sötét erdő árnyai között keresném a barbárokat.

– Most jól jönne egy vadember, figyelemelterelésnek – mondtam. – Barbárok, mutassátok magatokat! – kiáltottam. Nem jött válasz. – Azt hiszem, elijesztettük őket.

Pauline nevetett, de az idegesen vakmerő kedv velünk maradt. Mindannyian tudtuk, hogy a Vendától Cam Lanteux tiltott vidékéig nyúló erdőben látták már a barbárok kis csoportjait. Néha odáig terjedt a bátorságuk, hogy Morrighan és Dalbreck területére lépjenek, de ha a nyomukba eredtünk, éppolyan könnyedén tűntek el, mint az erdei farkasok. Mi ketten egyelőre még túl közel voltunk Morrighan szívéhez, hogy valóban aggódnunk kelljen miattuk. Legalábbis így reméltem. Sokkal valószínűbb volt, hogy vagabundokkal találkozunk, vándorokkal, akik néha idáig is elvetődtek Cam Lanteuxból. Közülük még egyet sem láttam, de szokatlan életmódjukról már sokat hallottam. Színes kocsikon járták az utakat, értéktelen kacatokat, rejtélyes főzeteket árultak, néha aprópénzért zenéltek, hogy megvehessék, amire szükségük van. Azonban nem miattuk voltam gondterhelt. Apám aggasztott, és az, mibe rángattam bele Pauline-t. Annyi mindent nem tudtunk átbeszélni előző este…

Néztem, ahogy elgondolkodva a tűzbe bámul, és ha kell, rátesz egy-egy ágat a lángokra. Találékony volt, ám korántsem rettenthetetlen, és a mai naphoz sokkal több bátorságot kellett összegyűjtenie, mint nekem. Ő mindent elveszíthetett a menekülésünk miatt. Én azonban csak nyerhettem rajta.

– Sajnálom, Pauline. Miféle zűrzavarba rángattalak bele…

Vállat vont.

– Mindenképpen felmondtam volna, hiszen tudod.

– De nem így. Sokkal jobb körülmények között is távozhattál volna.

– Talán – mosolygott rám; ezzel nem szállhatott vitába. – De ennél fontosabb okom nem lehetett volna rá. Nem várhatunk örökké arra, hogy eljöjjön a megfelelő idő.

Nem is érdemeltem hozzá hasonló barátot. A szívem megsajdult a benne lakozó együttérzést látva.

– Vadászni fognak ránk – válaszoltam. – Vérdíjat tűznek majd ki a fejemre.

Erről sem beszéltünk hajnalban. Pauline félrepillantott, és hevesen megrázta a fejét.

– Nem, a saját apád nem tenne ilyet.

Sóhajtottam, és szorosabban karoltam át a lábaimat. Én is a parázsba néztem.

– Ő lesz a legelső. Árulást követtem el, éppúgy, mintha egy katonája dezertált volna. Amit én tettem, még rosszabb, mert én megaláztam. Miattam gyengének tűnik. A kormánya nem hunyhat szemet efölött. Kénytelen lesz tenni valamit.

Pauline ezt sem tagadhatta. Tizenkét éves korom óta, amióta bevezettek az udvarba, elvárták, hogy részt vegyek az árulók kivégzésén. Ritkán fordult elő ilyesmi – a nyilvános akasztások komoly visszatartó erőt jelentettek –, de mindketten ismertük apám nővérének történetét. Még a születésem előtt halt meg, levetette magát a Keleti Toronyból. A fia dezertált, ő pedig tudta, hogy még a király unokaöccsének sem jár kegyelem. Úgy is volt – másnap felakasztották, és az anyjával együtt jeltelen sírba vetették. Morrighan néhány törvényét senki sem hághatta át, és a hűség egy volt ezek közül.

– De te nem katona vagy, Lia – ráncolta a homlokát Pauline. – A lánya vagy, és nem volt más választásod. Vagyis nekem sem. Senkit sem volna szabad rákényszeríteni, hogy olyanhoz menjen hozzá, akit nem szeret. – Hanyatt dőlt, fintorogva nézett fel a csillagokra. – Különösen nem valami vén, varacskos és visszataszító herceghez.

Megint nevettünk. Nagyobb hálával gondoltam Pauline-ra, mint a levegőre, ami megtöltötte a tüdőmet. Együtt lestük a pislákoló csillagképeket, ő pedig Mikaelről mesélt, az ígéretekről, amiket egymásnak tettek, az édes bókokról, amiket a fiú a fülébe suttogott, és a tervekről, amiket szőttek, ha Mikael visszatér a hónap végén a gárdával. Láttam a szemében a szerelmet, és hallottam, hogy még a hangja is elváltozik, ha róla beszél.

Elmondta, hogy mennyire hiányzik neki Mikael, de bízik benne, hogy megtalálja, hiszen a kedvese úgy ismeri őt, mint senki mást a földön. Végtelen órákat beszélgettek át Terravinről, és az életről, amit majd ott újrakezdenek, a gyerekekről, akiket együtt nevelnek fel.

Minél tovább folytatta, annál jobban fájt a szívem. Az én jövőmben csak távoli, ködös árnyak szerepeltek arról, amit nem akartam. Pauline álmaiban igazi emberek, részletes képek kaptak helyet. Ő mással tervezte a jövőjét.

Eltöprengtem, vajon milyen lehet, ha valaki ennyire jól ismer, egyenesen a lelkembe lát, és az érintésétől szétrebbennek a gondolataim. Megpróbáltam elképzelni valakit, aki ugyanarra vágyik, mint én, az életét velem szeretné leélni – és nem azért, mert így teljesít be egy papíron lefektetett, szeretet nélküli megállapodást.

Pauline megszorította a kezemet, és felült, hogy még több fát vessen a tűzre.

– Aludnunk kellene, hogy holnap korán indulhassunk.

Igaza volt. Egy hét lovaglás állt még előttünk, feltéve, ha nem tévedünk el. Pauline gyerekkora óta nem járt Terravinben, és nem emlékezett már biztosan az útra. Én sosem jártam arra, vagyis csak az ösztöneire hagyatkozhattunk, na meg az utunkba akadó idegenek segítségére.

Kiterítettem a takarónkat a földre, és kiráztam a hajamból a fenyőtűket. Pauline aggodalmasan nézett rám.

– Nem bánod, ha előbb elmondom a szent emlékverseket? Csendes leszek.

– Persze, mondd csak – súgtam. Igyekeztem tiszteletteljesnek tűnni a kedvéért, bár belém szúrt a bűntudat, amiért nekem nem kell vele mondanom az imát. Pauline hívő volt, én ugyanakkor sosem titkoltam a jövőmet megszabó hagyományok iránti utálatomat.

Pauline feltérdelt, és halk, zsongó hangon, amely a székesegyházban zengő hárfa dallamára emlékeztetett, elmondta a verseket. Néztem őt, és arra gondoltam, micsoda bolond dolog a sors. Ő sokkal alkalmasabb lett volna nálam Morrighan Első Leányának szerepére – a gyermekére, akit a szüleim akartak. Csendes, finom beszédű, türelmes, hűséges a régi módihoz, tisztaszívű, kimondatlanul is megérti a dolgokat – sokkal közelebb áll az adottsággal megáldottakhoz, mint én. Minden tekintetben tökéletes Első Leány lehetett volna.

Visszafeküdtem, úgy hallgattam az elkántált történetet a legelső Első Leányról, aki az istenektől kapott adottságot kihasználva elvezette a kiválasztott Fennmaradottakat a pusztításból egy tiszta földre, hátrahagyva a feldúlt világot, hogy új, reményteli birodalmat építsenek. Pauline kedves hangján a mese szépséget nyert, meghatóvá, elbűvölővé vált. Elragadott a ritmusa, a körülöttünk zúgó erdő mélysége, az elmúlt idők varázsa. Ahogy ő ismételte, a történet elért az univerzum kezdetétől napjainkig. Már csaknem értelmet is találtam benne.

Az ég fenyők csúcsai felett kitáruló távoli, hideg körét néztem. Érinthetetlen volt, szikrázó, élő. Feltámadt bennem a vágy, hogy felé nyújtózzak, és részévé váljak a varázsának. A fák is felfelé nyújtóztak, majd egyszerre borzongtak meg, mintha szellemsereg suhant volna el felső gallyaik felett – annyi tudás rejlett ott, számomra elérhetetlenül.

Visszagondoltam gyerekkori titkos útjaimra, amikor az éjszaka közepén kilopóztam a citadella legcsendesebb részére – a tetőre –, ahová az állandó zaj nem hatolt el, én pedig egy néma ponttá zsugorodhattam, és egybeolvadhattam a világegyetemmel. Akkor közel éreztem magam valamihez, amit képtelen voltam nevén nevezni.

Ha megérinthetném a csillagokat, megtudnék mindent. Megérteném.

Mit, drágám?

Ezt, feleltem ilyenkor, és a szívemre szorítottam a kezemet. A bennem égő sajgásra nem leltem szavakat.

Drága gyermek, nincs ott semmi megismerhető. Csak az éjjel hidege.

Anyám a karjába emelt, és visszavitt az ágyamba. Később, amikor nem hagytam fel az éjjeli járkálással, zárat szereltetett a tetőre vezető ajtóra, olyan magasan, hogy éppen ne érjem el.

Pauline végre befejezte – az utolsó szavakat halkan, áhítatosan suttogta.

És így légyen mindörökké.

– Mindörökké – suttogtam én is. Az vajon milyen hosszú idő?

Pauline összekucorodott mellettem a takarón. Magunkra borítottam a menyegzői köpenyt. A hirtelen csendben az erdő mintha közelebb lépett volna hozzánk, a fénykörünk összeszorult.

Pauline hamar elaludt, bennem azonban még kavarogtak a nap eseményei. A kimerültség sem gyűrt le. Fáradt izmaim rángatóztak, az elmémben úgy ugráltak a gondolatok, mint a dobogó lábak elől menekülő nyomorult szöcske.

Egyedül az nyugtatott meg, amikor felnéztem a csillagokra, hogy Dalbreck hercege alighanem szintén ébren van még – dühöngve zötyög hazafelé a rázós úton, a csontjai fájnak a kényelmetlen, hideg kocsiban, és nincs ifjú asszonya, aki felmelegíthetné.

HARMADIK FEJEZET
A herceg

Megrángattam a csomagom csatját. Elegendő holmi volt benne, hogy két hétig kitartson, és az erszényemben elegendő érme arra az esetre, ha tovább tart. Biztosan lesz egy-két fogadó útközben. Aligha jutott egynapi lovaglásnál messzebb a citadellától.

– Nem hagyhatom, hogy ezt tedd.

Svenre mosolyogtam.

– Gondolod, hogy van választásom?

Már nem a gondjaira bízott kölyök voltam, akit távol kellett tartania a bajtól. Felnőttem, öt centiméterrel és majdnem tizennégy kilóval még őt is meghaladtam. A bennem felgyűlt bosszúság pedig veszedelmes ellenféllé tett.

– Még mindig dühöngesz. Csak néhány nap telt el. Várj még egy kicsit.

– Nem dühöngök. Mulattat. És kíváncsi vagyok.

Sven kikapta a kezemből a szárat. A lovam meghőkölt.

– Dühös vagy, mert neki előbb jutott eszébe, mint neked.

Néha utálom Svent. Savanyú, csupa heg veterán létére nagyon is éleslátó.

Visszaszereztem a szárat.

– Csak mulattat. És kíváncsivá tesz.

– Ezt már mondtad.

– Valóban. – Feltettem a ló hátára a nyeregtakarót, eligazítottam a marjánál, és kisimítottam a gyűrődéseit.

Sven cseppet sem találta mulatságosnak a tervezett utamat, és további érveket sorolt, amíg én a nyerget igazgattam. Alig hallottam a szavait, csak azon járt az eszem, milyen jó lesz távol lenni. Apám sokkal inkább feldühödött, mint én, szándékos sértésnek nevezte az esetet. Miféle király az, aki a saját leányán sem képes uralkodni? És ez még egy visszafogott kérdése volt.

A kormányzat élén már ki is küldte a hadtesteket a legfontosabb határ menti laktanyákba, hogy megerősítse őket – hadd tudja meg Morrighan, milyen a valódi döntéshozó erő. A feszült szövetség a feje tetejére állt, azonban a kormányzat melldöngetésénél és az összeesküvés-elméleteknél sokkal rosszabbak voltak anyám szomorú pillantásai. Ő már felvetette, hogy a kisebb királyságok egyikében, vagy akár a saját nemességünkből keresne a számomra másik feleséget – ezzel a házasság célját mindenestől szem elől tévesztette.

Felléptem a kengyelbe, aztán a nyeregbe huppantam. A lovam horkantva topogott. Ő is alig várta már, hogy nekiinduljunk.

– Várj! – Sven elém lépett. Ostobaság volt ez egy olyan valakitől, aki hozzá hasonlóan sokat tudott a lovakról, különösen az enyémről. Észbe is kapott, és visszahőkölt. – Még azt se tudod, hová szökött. Hogyan fogod megtalálni?

Felvontam a szemöldökömet.

– Te nem bízol a saját képességeidben, Sven. Ne feledd, a legjobbtól tanultam.

Szinte hallottam, amint gondolatban elátkozta magát. Mindig ezt dörgölte az orrom alá, ahányszor elkalandozott a figyelmem, ezt ismételte, amikor, még két fejjel alacsonyabb kölyökkoromban, meghúzta a fülemet – hogy a legjobb tanárom van, és jobban teszem, ha nem pocsékolom az értékes idejét.

Persze mindketten átláttuk a helyzet iróniáját. Valóban Sven volt a legjobb, és alaposan kitanított. Nyolcéves koromban kerültem a keze alá, tizenkét évesen tettek hadapróddá, tizennégy évesen megesküdtem, és tizenhat évesen teljesen kiképzett katonává váltam. A tanítványaként több évet töltöttem Svennel, mint a szüleimmel. Remek katona voltam, nem kis részben neki köszönhetően kitűntem minden téren – ami csak még élesebbé tette az ellentétet, mert valószínűleg én voltam a történelem leggyakorlatlanabb katonája is.

Sven leckéinek része volt a királyi hadtörténelem is, ennek vagy annak az ősnek az érdemei, márpedig ezekből sok volt. A dalbrecki dinasztia minden tagja büszkélkedhetett katonai érdemekkel, így apám is. Belőle a saját jogán vált tábornok nagyapám uralkodása alatt, de minthogy én az egyetlen örökös egyetlen örököse voltam, az én katonai tapasztalataim meglehetősen korlátozottnak bizonyultak. Még egy unokatestvérem sem volt, aki a helyembe léphetett volna. A csapatokkal tartottam, ám az első sorokba sosem engedtek – mire kijutottam a csatatérre, a harc heve régen elszállt már, és még akkor is a század legerősebbjei kísértek, hogy megvédjenek egy esetleges fellángolással szemben.

Mindezt ellensúlyozandó, Sven mindig rám osztotta a legtöbb mocskos és alantas feladatot a században, nehogy feszültségek keletkezzenek kivételezett helyzetem miatt. Én ganéztam ki az istállókat, én pucoltam a csizmáit, én raktam taligára és szállítottam el a csaták halottait. Katonatársaim arcán sosem láttam, szavaikban sosem hallottam utálatot, szánalmat azonban annál többet. Egy gyakorlatlan katona, akármilyen remek kiképzést is kapott, valójában nem katona.

Sven is nyeregbe ült, és mellém léptetett. Tudtam, nem kísér sokáig. Akármennyit veszekedett velem a terveim miatt – kötelessége volt, hogy megtegye –, kötötte az együtt töltött éveink során köztünk létrejött erős kapocs is.

– Honnan fogom tudni, merre vagy?

– Nem fogod. Ez már komoly, igaz?

– És mit mondjak a szüleidnek?

– Mondd azt, hogy a vadászkastélyba mentem, ott fogok duzzogni a nyáron át. Ez tetszeni fog nekik, az a hely szép és biztonságos fészek.

– Az egész nyáron át?

– Majd meglátjuk.

– Bármi történhet veled.

– Valóban. Remélem, meg is történik. Ugye, tudod, hogy nem fogsz meggyőzni?

A szemem sarkából Svent figyeltem, aki a lószerszámomat vette szemügyre – biztos jele volt ez annak, hogy belenyugszik: eltűnök az ismeretlenben. Ha nem én vagyok a trónörökös, cseppet se zavarta volna. Tudta, hogy felkészített a legrosszabb és a váratlan eshetőségekre is. A tudásom – a gyakorlótéren legalábbis – alapos bizonyítást nyert. Sven végül mordult egyet, jelezve vonakodó beletörődését.

Feltűnt előttünk a keskeny szurdok, ahol két ló már nem fért el egymás mellett. Tudtam, ez lesz a hely, ahonnan visszafordul. Későre járt már.

– Kérdőre vonod majd?

– Nem. Azt hiszem, nem is szólok majd hozzá.

– Helyes, jobban is teszed. Ha mégis, ügyelj a kiejtésedre. Az R-jeid és az L-eid elárulják, honnan származol.

– Tudom – feleltem, hadd nyugodjon meg, hogy mindenre gondoltam; pedig ez a részlet elkerülte a figyelmemet.

– Ha üzenetet akarsz küldeni, az ősi nyelven írj. Lehet, hogy elfogják.

– Nem fogok üzenni egyáltalán.

– Akármit teszel, ne mondd meg neki, ki vagy. Ha egy dalbrecki államfő beavatkozik morrighani területen, abból háborús okot lehet statuálni.

– Összetévesztesz az apámmal, Sven. Nem vagyok államfő.

– A trónörökös vagy, apád képviselője. Ne rontsd Dalbreck vagy a katonatársaid helyzetét.

Csendben lovagoltunk tovább.

Miért indulok el? Mi az értelme, ha nem hozom vissza, még csak nem is szólok hozzá? Tudtam: ezek a kérdések járnak Sven fejében, csakhogy nem arról volt szó, amit ő gondolt. Nem éreztem haragot, mert a lány előbb gondolt a szökésre, mint én. Nekem is megfordult a fejemben az ötlet, még régen, amikor apám először vetette fel a házassági ajánlatot, de akkor meggyőzött, hogy a szövetség hasznos lesz Dalbreck számára, és mindenki szemet huny majd, ha utóbb szeretőt választok magamnak. Azért haragudtam, mert neki volt elég bátorsága, hogy meg is tegye, nekem pedig nem. Ki ez a lány, aki, ha neki úgy tetszik, fityiszt mutat két királyságnak is? Tudni akartam.

A szurdokhoz közeledve Sven törte meg a csendet.

– A levél miatt, igaz?

Egy hónappal az esküvő előtt Sven egy levélkét adott át nekem. Titkos üzenet volt, a hercegnő küldte. A pecsétje érintetlen maradt: még Sven sem ismerte a tartalmát. Elolvastam, aztán nem törődtem vele. Alighanem hiba volt.

– Nem, nem egy levél miatt megyek el. – Megrántottam a szárat, megálltam, hogy egyenesen ránézhessek. – Te is tudod, Sven, hogy ez valójában nem Arabella hercegnőről szól.

Biccentett. A dolog már jó ideje érlelődött.

Vállon veregetett, azzal szó nélkül visszafordította a lovát Dalbreck felé. Én folytattam az utamat a szurdokon át – néhány mérföld után azonban előhúztam a levelet mellényem belső zsebéből. Újra átfutottam a sietősen papírra vetett szavakat. Nem éppen királyi üzenet volt.

Az esküvőnk előtt
szemügyre kívánlak venni.

Visszatettem a papírdarabot a zsebembe.

Úgy legyen.

Egyetlen igaz múlt van
és egy igaz jövő.
Hallgass figyelmesen –
A nyomor gyermeke
hozza majd el a reményt.
A leggyengébb ad erőt,
és akit meghurcoltak, szabadságot hoz.

Venda-ének

NEGYEDIK FEJEZET
Az orgyilkos

Boldogan megtenném magam is, de a kötelességem visszaszólít Vendába. Egyetlen nap alatt megjárod. Végül is királyi származék. Tudod, milyenek. És még csak tizenhét éves. Milyen nehéz lehet megtalálni?

Megmosolyogtatott a komizár véleménye a királyi személyekről, de nem is kellett válaszolnom. Mindketten tudtuk, hogy könnyű lesz. A pánikban menekülő vad nem ügyel a maga mögött hagyott nyomra. A komizár sokszor végzett már hasonló feladatot. Engem is ő képzett ki.

Ha ilyen egyszerű lesz, miért nem mehetek én? – panaszkodott Eben.

Ez a megbízatás nem a tiéd, feleltem. Eben alig várta, hogy bizonyítson. Jól ismerte a helyi nyelvet és kiválóan bánt a késsel, amellett kicsi volt – alig tizenkettő –, úgyhogy elmehetett gyereknek. Szomorú barna szeme és angyali arcocskája minden gyanút eltérített. Mindazonáltal más volt csatában ölni, és más elvágni egy leány torkát álmában. Erre még nem készült fel. Talán visszariadna, ha meglátja az áldozat ijedt szemét. Az a legnehezebb pillanat: olyankor nem szabad tétovázni. Nincs második esély, ezt a komizár egyértelműen megmondta.

Egy efféle szövetség Morrighan és Dalbreck között minden erőfeszítésünket hiábavalóvá teheti. Ráadásul azt mondják, a leány siarrah. Mi talán nem hiszünk az efféle mágikus gondolkodásban, mások azonban igen, és meglehet, bátorságot merítenek belőle, vagy a mi oldalunkon állva elgyávulnak. Nem kockáztathatunk. Arabella menekülése nekik balszerencse, nekünk lehetőség. Lopózz be, lopózz ki – ez a te erősséged. Ha pedig képes vagy dalbrecki kezek művének álcázni a tettet, még jobb. Tudom, teljesíted a kötelességedet. Mint mindig.

Igen, mindig teljesítettem a kötelességemet.

Előttünk, a távolban kettévált az út. Eben még utoljára megpróbálkozott a meggyőzésemmel.

– Még mindig nem értem, miért nem mehetek én. Éppen annyira ismerem a nyelvet, mint te.

– A morrighani dialektusokat is? – kérdeztem vissza kihívón.

Mielőtt felelhetett volna, Griz odanyúlt, és fültövön csapta. Eben felkiáltott, a férfiak röhögtek.

– A komizár őt akarja, nem téged! – kiáltotta Griz. – Elég a nyafogásból!

Eben az út hátralevő részén végig hallgatott.

Elértük a pontot, ahol az útjaink kettéváltak. Griznek és három társának is megvolt a maga különleges képessége, amit Morrighan legészakibb vidékein áthaladva kamatoztatnak majd, ahol a királyság, ostoba módon, összevonta a legnagyobb katonai erejét. Egészen sajátos felfordulást fognak okozni – kevesebb vér folyik majd, mint az én kezemtől, de a hatás ugyanakkora lesz. Nekik jóval több időre lesz majd szükségük, vagyis én – Griz szavaival élve – üdülhetek egy keveset a kijelölt, Cam Lanteux-beli táborban, amíg várom őket, hogy visszatérjünk Vendába. Griz ugyanolyan jól tudta, mint én, hogy Cam Lanteux nem üdülőhely.

Figyeltem, ahogy a saját útjukra térnek; Eben duzzogva görnyedt a nyergében.

Nem a te feladatod.

Ennyi idős koromban én is ennyire szerettem volna a komizár kedvében járni?

Igen.

Mindössze néhány éve volt, de úgy tűnt, két élet is eltelt azóta.

A komizár is csak egy tucat évvel volt idősebb nálam – alig lépett a férfikorba, amikor Venda ura lett. Akkor vett a szárnyai alá. Megmentett az éhezéstől, megmentett sok egyébtől, amit igyekeztem azóta elfelejteni. Megadta nekem, amit a saját fajtám nem: az esélyt. Szüntelenül igyekeztem visszafizetni neki, de vannak dolgok, amiket egyszerűen nem lehet.

Ez az alkalom az én számomra is az első lesz. Nem mintha nem metszettem volna el torkokat az éjszaka sötétjében azelőtt – de azok a torkok eddig katonákhoz, árulókhoz vagy kémekhez tartoztak, és tudtam, a haláluk a bajtársaim életét jelenti. És még így is, akárhányszor vért fakasztott a pengém, az áldozatok riadt szeme elragadta a lelkem egy darabját.

Ha Eben még egyszer megszólal, én magam pofoztam volna meg. Még túl fiatal volt, hogy elveszítse önmagát.

Besurranni, kisurranni. Aztán üdülni.

Úgy vélték, ők maguk
csak egy fokkal állnak az isteneknél alább:
büszkélkedtek égre-földre szóló hatalmukkal.
Tudásuk növekedett
ám bölcsességük elsorvadt,
mert hatalomra, csakis hatalomra vágytak,
elnyomva a védteleneket.

Morrighani Szent Szövegek, IV. kötet

ÖTÖDIK FEJEZET

A következő kanyar után meglátjuk Terravint – legalábbis Pauline ezt állította, immár sokadjára. Izgatott várakozása rám is átragadt, ahogy felismerte a terepet. Elhagytunk egy hatalmas fát, amely szerelmesek karcolt neveit viselte a kérgében, nem sokkal odébb egy félkör alakú, csonkká kopott márványkövekből álló romot, amely úgy nézett ki, mint egy öregember csorba fogsora, végül megláttunk egy dombot, a tetején egy borókákkal körbeölelt, fénylő kék ciszternával. Ezek a jelek elárulták: közel járunk.

Tíz napba telt, hogy eljussunk idáig, de hamarabb is megtehettük volna az utat, ha nem szánunk két napot egy kitérőre, hogy hamis nyomokat hagyjunk apám nyomkövetőinek, akik esetleg elindulnak utánunk.

Pauline felháborodott, amikor összecsomagoltam drága esküvői ruhámat, és behajítottam egy sűrű szederbozótba, és egyenesen holtra vált, amikor a tőrömmel lefeszegettem a köpenyt díszítő ékköveket, a megcsonkított maradványokat pedig egy nagyobb fadarabra kötve a folyó gondjaira bíztam. Háromszor rajzolta miattam a levegőbe a bűnbánat jelét.

Reméltem, ha a köpenyt olyan valaki találja meg, aki fel is ismeri, feltételezik majd, hogy megfulladtam. A gondolatért, hogy ezt a hírt kapják rólam a szüleim, magam is bűnbánatot tartottam volna, azonban eszembe jutott, hogy hajlandóak voltak elküldeni a leányukat, hadd éljen egy emberrel, akit nem szeret, ráadásul egy olyan királyságban, amelyben meg sem bíztak igazán. Visszanyeltem a torkomban dagadó gombócot, és semmit se szóltam, csak búcsút intettem az elúszó köpenynek, amelyet anyám, nagyanyám és az ősanyáink is viseltek előttem.

Luiseveque-ben váltottuk készpénzre a köveket; a város mintegy két óra kitérőt jelentett az útirányunktól. Három kék zafír volt az ára, hogy a kereskedő elfelejtse, honnan valók. Az ügylet kellemesen romlott és izgalmas volt. Amint ismét útra keltünk, hangosan nevettünk tulajdon merészségünkön. A kereskedő tolvajoknak nézett minket, de minthogy az üzlet a hasznára volt, tartotta a száját.

Néhány mérföldnyit visszafelé lovagoltunk, majd keletnek fordultunk. Egy kis falu szélén megálltunk, és egy meglepett földműves három szamarára cseréltük értékes ravianjeinket, majd megtoldottuk az ügyletet egy jó marék pénzzel is, a hallgatásért cserébe.

Terravinben bizonyára feltűnést keltett volna, ha két lány érkezik a morrighani istállók messze földön ismert lovain, márpedig a feltűnést nem engedhettük meg magunknak. Három szamárra sem volt szükségünk, de a földműves erősködött, hogy a harmadik búskomorságba esne a másik kettő nélkül, és úgy tapasztaltuk, igazat mondott, mert az állat meg sem feszítette a kötelét, úgy kocogott mögöttünk. Otto, Nove és Dieci volt a nevük; én Ottót ültem meg, a legnagyobb, barna példányt, amelyiknek fehér volt a pofája, a fülei között pedig hosszú szőrcsomó ékeskedett. Lovaglóruháink mostanra, a megtett száz mérföldek után olyan mocskosak lettek, finom bőrcsizmáinkat olyan vastagon vonta be a sár, hogy könnyen maradhattunk észrevétlenek. Senki sem akarta hosszan rajtunk legeltetni a szemét, mi pedig pont így kívántuk. Nem állhatott semmi a terravini álom útjába.

Tudtam, valóban közel járunk. Volt valami a levegőben, valami a fényben, aminek nem tudtam nevet adni, de ami átáramlott rajtam, mint egy meleg hang. Otthon. Otthon. Tudtam, mindez ostobaság. Terravin sosem volt az otthonom – de talán még az lehet.

Az utolsó útszakaszon ismét rám telepedett a félelem, hogy egyszer csak meghallok valamit – lovak patáinak dübörgését mögöttünk. Amit apám nyomkövetői velem tennének, az egy dolog volt, amit Pauline-nal, az egészen más. Már elgondoltam, hogy ha elkapnak, azt vallom majd, hogy erővel kényszerítettem Pauline-t a segítségre, akarata ellenére. Csak őt magát kellett meggyőznöm, hogy támogassa a mesét – a lelke mélyéig ragaszkodott ugyanis az őszinteséghez.

– Ott! Nézd! A fákon túl! – kiáltott Pauline, és a távolba mutatott. – Az a kék csík! Az a Terravini-öböl!

Hiába erőltettem a szememet, nem láttam mást, csak sűrűn nőtt fenyőket, néhol tölgyfákat, és közöttük a fűtől zöldesbarna dombokat. Gyorsabb haladásra nógattam Ottót, már amennyire egy olyan állat képes lehetett erre, amely mindössze egyetlen sebességet ismert. Végül, amikor kiértünk az út kanyarulatából, nemcsak az öböl, de az egész halászfalu – Terravin – is a szemünk elé tárult. Éppen olyan volt, mint egy ékszer, ahogy Pauline leírta.

Elszorult a szívem.

Az akvamarinkék víz félkörén vörös és sárga hajók ringtak: volt, amelyik fehér vitorlákkal integetett, egy másik mögött lapátkerekek csapták fel a vizet; a harmadik mellett széles evezők kavartak tajtékot. Ebből a távolságból aprónak tűntek, mint holmi gyermekjátékok, de tudtam, emberek hajlonganak a fedélzetükön, át-átkurjantanak egymásnak, kiáltozva ünneplik a napi fogást – a szél elviszi a hangjukat, eldicsekszik a diadalaikkal, elsuttogja a történeteiket. Az öböl szélén, amerre néhány dereglye tartott, hosszú rakpart húzódott, még több kikötött hajóval; a köveken hangyányi emberek sürögtek ide-oda, szaladtak a feladataik után. A legszebb azonban maga a város volt. Az öblöt körbeölelő dombokon ülő házak és üzletek mind más színben pompáztak, volt köztük ragyogó kék, cseresznyepiros, narancssárga, orgonalila, citromzöld – az egész úgy festett, mint egy óriási, színpompás gyümölcsöstál, a mélyén a tengerrel, amely az erdő sötétzöld markában egyensúlyoz.

Most már értettem, miért álmodozott Pauline folyton arról, hogy visszatér gyermekkori otthonába, amelyet anyja halála után kényszerült elhagyni. Akkor északra küldték, az egyik nagynénjéhez, majd miután amaz megbetegedett, egy másikhoz, akit Pauline addig nem is ismert – anyám személyes szolgálójához. Pauline élete csupa ideiglenes megoldás volt eddig, most azonban végre visszatért a gyökereihez, az otthonához. Már az első pillantásból tudtam: ez a hely nekem is otthont adhat, mert itt nem nyomja a vállamat annak a súlya, hogy kinek kellett volna lennem. Váratlanul elöntött a boldogság.

Bárcsak Bryn bátyám is láthatná ezt, futott át az agyamon. Bryn imádta a tengert.

Pauline hangja törte át a gondolataimat.

– Valami baj van? Meg sem szólalsz… Mire gondolsz?

Rápillantottam. Szúrt a szemem.

– Arra, hogy ha igyekszünk, még egy fürdőt is vehetünk vacsora előtt. – Otto tomporára csaptam. – Enyém az első víz!

Pauline nem hagyta magát. Vadul felrikoltott, bordán bökte a