Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

„All is True” William Shakespeare

ELSŐ FEJEZET Egy polgári vendégfogadó

MÁSODIK FEJEZET A világba lépés

HARMADIK FEJEZET A gályarab

NEGYEDIK FEJEZET Az atya halála

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Honoré de Balzac

GORIOT APÓ

fordította:
Korányi Frigyes

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-481-8 EPUB
ISBN 978-963-559-482-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1835

a mű eredeti címe:
La Père Goriot

az elektronikus változat az 1913. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Honoré Daumier (1808 – 1879)
grafikája részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

„All is True”
William Shakespeare

ELSŐ FEJEZET
Egy polgári vendégfogadó

Madame Vauquer, a de Conflans nemesi család leánya, öreg asszony, kinek negyven év óta van Párizsban szerény polgári vendégfogadója az új Sainte-Geneviéve utcában, a Quartier Latin és Saint-Marceau városrész között. Ez a Vauquer-ház néven ismeretes vendéglő egyaránt befogad férfit, nőt, ifjút, aggot, s mégsem szólta meg soha senki a tiszteletreméltó vállalat erkölcseit. De nem is fordult meg benne fiatal nő harminc év óta s fiatal ember is csak olyan vetődik oda, kinek ugyancsak sovány zsebpénzt ad a családja. Mégis lakott benne egy fiatal leány 1819-ben, mikor ez a dráma kezdődik. Helyén van itt a „dráma” szó, bármennyire megrontotta is hitelét a sok visszaélés, csűrés-csavarás, amit pazarul űztek vele a búsongó irodalom mai korában. Nem mintha a szó szoros értelmében drámai volna ez a történet, de mert talán esik pár könny intra és extra muros, mire végét ért a mű. Megértik-e majd Párizson kívül? Nagyon sok kétség fér hozzá. Ennek a színtérnek különlegességeit, melyek tele vannak megfigyelést kívánó apró részletekkel és helyi színezettel, nem méltányolhatni másutt, mint a montmartre-i dombtetők és montrouge-i magaslatok között, az örökösen leválni kész vakolatok és sártól fekete utcai csatornák jeles völgyében; e völgyben, mely tele van valódi szenvedéssel és gyakran hazug örömmel s olyan rettenetesen mozgalmas, hogy némileg tartós benyomást is csak, tudja Isten, micsoda rendkívüli dolog volna képes kelteni benne. De itt-ott azután akad benne fájdalom, melyet oly nagyszerűvé, oly ünnepélyessé tesz az erény és bűn egymásra halmozódása, hogy láttára megáll az önzés és az érdek; megáll és elérzékenyedik. De, ami benyomást ezekre tesz, csak sebtében fölfalt ízletes gyümölcs. A civilizáció szekerét, akár a jaggernati bálványét, alig késlelteti kissé egy a többinél nehezebben összezúzható szív, mely kereke alá került. Csakhamar átgázol rajta és folytatja diadalmas útját. így cselekszik majd ön is, ki fehér kezében tartja ezt a könyvet, Ön, ki lágy karosszékben süppedezik s azt mondja magában: „Talán ez mulattatni fog.” Ha majd olvasott Goriot apó titkos szenvedéseiről, jó étvággyal lát ebédhez, s a szerzőre hárítva a felelősséget érzéstelenségéért, túlzónak jelenti ki őt s költészettel vádolja. Tudja meg hát: nem képzelet szülötte ez a dráma, nem is regény. All is true: olyannyira igaz, hogy elemeit mindenki fölismerheti magában, talán a szívében. A ház tulajdonosa, melyben a polgári vendégfogadó működik, maga Vauquerné. Az új Sainte-Geneviéve utca alsó végén áll, amerre olyan hirtelen s meredeken ereszkedik le a talaj az Arbaléte utca felé, hogy csak ritkán jár rajta ló. Ez a körülmény kedvez a csöndnek a Val-de-Grace és Pantheon kupolái között szorongó utcákban, mely hatalmas épületek megváltoztatják maguk körül a légkör színét, sárga tónusokat vetnek beléje s zordon árnyékot borítanak mindenre kupoláik komor színezetével. Száraz arra a kövezet, nincs sár, sem víz az utcai csatornákban, fű ütöget ki a falak mentén. Nyomasztólag hat ott valami a leggondtalanabb emberre is, szomorúak a járókelők, eseménnyé lesz egy kocsi zaja, ridegek a házak s börtönszagot árasztanak a falak. Valami eltévedt párizsi nem látna ott egyebet, mint szerény, polgárias vendégfogadókat vagy intézeteket, nyomort vagy unalmat, kolduló vénséget, bebörtönzött, munkára szorított vidám fiatalságot. Nincsen Párizsnak szörnyűbb, sem - mondjuk ki - ismeretlenebb negyede. Különösen az új Sainte-Geneviéve utca olyan, akár egy bronz-keret, az egyedül illő ehhez az elbeszéléshez, melyre nem lehet eléggé előkészíteni az értelmet barna színekkel, komoly gondolatokkal; mint ahogy lépcsőröl-lépcsőre fogy a napvilág s tompái a vezető dalának csengése, mikor a katakombákba száll le az utas. Jó hasonlat ez! Mert ugyan ki dönthetné el, melyik látvány borzasztóbb: kiszikkadt szívek vagy üres koponyák?

A Vauquer-ház homlokzata kertecskére néz, úgy, hogy derékszögben áll s oldalával rúg ki az új Sainte-Geneviéve utcára. Homlokzata mentén vályúszerűen mélyített ölnyi széles kavicsolás húzódik, ezentúl még homokos út halad, szegélyén nagy kék és fehér zománcos agyagcsuprokba ültetett mályvákkal, oleander- és gránátfákkal. Egyszárnyú ajtó vezet az úthoz, mely fölött tábla áll, ezzel a felírással:

VAUQUER VENDÉGLŐJE
polgári szállás mindkét nem és mások részére

Nappal a fölül áttört és lármás csengővel összekötött ajtón át, a kavicsoláson végig, az utca átellenében álló falra látni, melyre zöld márvány ívezetet festett valami helybeli művész. A festés ábrázolta mélyedésben Ámor szobra emelkedik. Pikkelyes máz fedi, amiből a szimbólumkedvelő talán valami mítoszát fejthetné ki annak a párizsi szerelemnek, amelyet onnan néhány lépésnyire gyógyítanak. A talapzat alatt a következő félig elmosódott fölírás lelkesedik az 1777-ben Párizsba visszatérő Voltaire-ért, elárulva ezzel a kort, melyből a festés származik:

Bárki légy is, íme a te urad:
Az, az volt vagy az lesz.

Estefelé egy egészen bedeszkázott ajtószárnyat tesznek az áttört helyébe. A kis kert olyan széles, amilyen hosszú a ház homlokzata. Az utca felől kőfal zárja el, a másik oldalról pedig a szomszéd ház alacsony fala. Ezt a falat teljesen elfödi az egész hosszában aláfüggő borostyánköpeny, mely Párizsban eléggé festői számba menő hatásával vonzza a járókelők szemét. Szőlő s lécen nevelt gyümölcsfaágak kúsznak mind a két falon.

Satnya és poros termésük évről-évre megújuló aggodalmakat kelt Vauquernében s bő társalgási anyagot szolgáltat neki vendégei számára. A falak mentén mintegy hetvenkét lábnyi hosszú, szűk út vezet egy hársfa-csoporthoz. Vauquerné, - noha de Conflans-leány, - következetesen hibásan ejti ki a „hárs” szót, amiről a vendégek nyelvtani ellenvetései sem voltak képesek leszoktatni. A két oldal-út között sóska, hagyma s petrezselyemmel körülültetett articsóka tábla van, guzsaly alakú gyümölcsfákkal a szélén. A hársak alatt kerek zöld asztal van a földbe ásva, s körülötte székek állnak. A kánikulai napokban, olyan hőségben, hogy a tojás is kikelne tőle, ott szürcsölik kávéjukat azok a vendégek, kik eléggé gazdagok hozzá, hogy ezt a fényűzést megengedhessék maguknak. A háromemeletes és padlásszobás homlokzat törmelékkőből épült s arra a sárga színre van vakolva, mely olyan undokká tesz Párizsban minden házat. Az emeletek öt-öt aprótáblás ablakának mindegyikén különbözőképp állnak a zsalugáterek, mintha csak veszekednének egymással. A ház oldala kétablaknyi széles. A földszinten, díszül, rostélyozott rács van az ablakokra verve. Mintegy húsz lépésnyi udvar van az épület mögött, hol jó egyetértésben élnek a malacok, tyúkok, tengerinyulak. Az udvar végén szín és a konyha közé van fölerősítve az éléskamra. Alatta folydogál a konyha kiöntő-csatornájának zsíros vize. Erről az udvarról szűk ajtó nyílik az új Sainte-Geneviéve utcára. A szakácsnő azon át szabadítja meg a házat a fertőzéssel fenyegető szeméttől, mikor éktelen vízpocsékolással öblítgeti a sikátort.

A földszint természetesen a vendégfogadó céljaira szolgál. Üveges ajtón át juthatni első helyiségébe, melyet az utcára néző két ablak világít meg. Ebből a nappali szobából nyílik az ebédlő s ezt a lépcsőház választja el a konyhától. A lépcső fából és viaszolt, színezett kockákból van. Nincs szomorúbb látvány, mint az a nappali szoba, szőrkelmével bevont karosszékeivel s üléseivel, melyeken fakó és fényes sávok váltakoznak. Közepén kerek asztal áll Saint Anne-i márványlappal, melyen félig lekopott aranyhálózatos porcelántálca díszeleg, amilyet mindenütt talál az ember manapság. Az elég gyatrán padlózott helyiség fala könyökmagasságig fával burkolt, fölül pedig be van ragasztva fényezett papírral, mely színezett alakokkal ábrázolja Télémaque főbb jeleneteit. A rácsos ablakok köze azzal a jelenettel gyönyörködteti a vendégek szemét, melyben Calypso lakomával vendégeli meg Ulysses fiát. Ez a kép negyven év óta ingerli tréfára a fiatalabb bennlakókat, kik azt hiszik, helyzetük fölé emelkednek, ha gúnyolják az ebédet, melyre nyomoruk kárhoztatja őket. A kőkandallónak mindig tiszta tűzhelye tanúskodik róla, hogy csak nagy események alkalmából ég benne tűz; a kandallón régi, összegyömöszölt művirággal teletömött virágtartók fognak közre egy szörnyen ízléstelen kékes márvány ingaórát. Nincs szó, mely ennek a szobának a szagát kifejezné. Kisfogadói szagnak kellene mondani. Fülledtség, penész, avasodás szagának vegyüléke az; megborzongat, nedvezik tőle az ember orra, beleveszi magát a ruhába; olyan szoba szaga, amelyben ebédeltek; ételmaradék s evőeszköz bűze, cselédszobáé, menedékházé. Talán le lehetne írni valahogyan, ha módot találna az ember, hogy megállapíthassa azokat az elemi és émelyítő mennyiségeket, melyekkel minden egyes ott tanyázónak katarrhusos és sui generis légköre hozzájárul. No de, mind e sivár borzalom mellett is, még elegánsnak és illatosnak mondható ez a fogadószoba, amilyennek egy budoárnak kell lennie, a szomszédos ebédlőhöz képest. Valamikor egyszínre volt festve ez a teljesen fával burkolt ebédlő, de erre a ma már meghatározhatatlan alapra bizarr alakokba verődve rakódtak le azóta a különböző szennyrétegek. A falhoz lapúló ragacsos tálasokon kicsorbult, meghomályosodott palackok, márványozott fémből való tálak s kékszegélyű durva tourne-i porcelán tányérhalmazok állnak. Egyik szögletben számozott fiókokra osztott szekrény áll a vendégek pecsétes vagy boros asztalkendői számára. Leírhatatlan, mindenünnen száműzött bútordarabokra akad itt az ember, melyeket úgy helyezhettek ide, mint a civilizáció hajótöröttjeit helyezik el a gyógyíthatatlanok menhelyébe. Van itt barométer, melyből csuklyás barát fordul ki, ha esik; utálatos metszetek, amilyenek elveszik az ember étvágyát, - mindannyi aranysávos fényezett fakeretben, - rézzel kivert békateknőből óraszekrény; egy zöld kályha, argand-i függőlámpák, melyeknek porral vegyül az olaja; egy hosszú asztal s rajta annyira zsíros viaszosvászon, hogy valami kedélyes bejáró vendég az ujjával írhatná rá a nevét; sánta székek, gyatra kis gyékények, melyek folyton bomlanak, de sohasem pusztulnak el egészen; nyomorúságos, behorpadt melegítők, melyeknek elszenesedett a fája, kijött sarkából a födele. Hogy azt megmagyarázhassa az ember, mennyire ódon, rothadt, ütött-kopott, rozoga, megörlődött, béna, félszeg, rokkant, lelkét kiadó ez a bútorzat, ahhoz akkora leírást kellene adni róla, amilyen túlságosan hátráltatná a történet érdekességét, s amelyért meg nem bocsátanának azok, kiknek sietős dolguk van. A kövezet vörös kőkockáit hepehupássá tette a sok súrolás, ráfestés. Szóval, költőietlen az itt uralkodó nyomor, zsugorgató, összehalmozódott, fakó nyomor, melynek sara nincs, csak pecsétjei vannak, mely nem szakadozik, nem foszlik ronggyá, hanem elhagyatva indul bomlásnak.

Teljes valójában reggel hét óra tájban mutatkozik ez a helyiség, mikor úrnőjét megelőzve, besurran Vauquerné macskája, felszökik a tálasokra, megszaglássza rajtuk a tányérral letakart tejescsuprokat és hallatja hajnali dorombolását. Nemsokára megjelenik az özvegy, fején tüll-főkötővel, mely alól rosszul feltűzött hamis hajának egy fürtje lóg ki; járásközben a lábával húzza maga után eltorzult papucsait, öreges, pufók arca, a közepéből kiugró papagáj orra, kövéres kis kezei, templom bújókéra emlékeztető puffadt alakja, túlhízott rengő keble összhangban vannak ezzel a teremmel, mely bút izzad, ahová meghúzta magát a nyerészkedés s melynek fölhevült bűzös levegőjét undor nélkül szívja Madame Vauquer. Arca, mely friss, mint az első dér, ránc övezte szeme, melynek kifejezése a táncosnőknek előírt mosolyból uzsorás mérges homlokráncolásba csap át, szóval egész valója híven fejezi ki ezt a tanyát, mint ahogy ez a tanya az ő valójának kifejezése. Nincs rabság porkoláb nélkül s nem is képzelhető el egyik a másik híján.

A kis aggnő sápadt kövérsége ennek az életnek terméke, mint ahogy a kórház kigőzölgésének következménye a hagymáz. Régi ruhából varrt szoknyája alól kilátszó alsója, melynek foszlásain kicsimbókosodott a vatta, megmagyarázza a fogadószobát, ebédlőt s kertet, jelzi a konyha állapotát és előre sejteti, milyenek a bennlakók. Ha ő ott van, teljes a kép. Vauquerné mintegy ötven éves és hasonlít minden nőhöz, kit „csapások” értek, üveges a szeme, ártatlan arcokat vág, mint valami kerítőnő, aki megsértődik, hogy jobban megfizessék, de különben mindenre képes, hogy sorsán javítson; kész volna elárulni Georges-ot vagy Pichegru-t is, ha Georges-ot és Pichegru-t még el lehetne árulni.[1] Mindamellett jó asszonynak mondják a vendégek, akik vagyontalannak hiszik, mert hallják, hogy csakúgy nyög és köhög, akár ők. Mi volt Monsieur Vauquer? Sohasem nyilatkozik a boldogultról. Mi tette tönkre? - Csapások, - felel. Csúful bánt el vele a sors, csak a szemét hagyta meg, hogy legyen mivel sírnia, a házat, hogy megélhessen és azt a jogot, hogy megkeményíthesse a szívét minden nyomorulttal szemben, mert - úgy mondja, - ő maga elszenvedett mindent, de mindent, ami csak szenvedést okozhat.

A kövér Sylvie meghallotta úrnője tipegését. Sietve készíti el a bennlakó vendégek reggelijét. A bejárók rendszerint csak ebédre fizettek elő, harminc frankot egy hónapra. A bennlakók heten voltak, mikor ez a történet kezdődik. Az első emeleten volt a ház két legjobb lakosztálya. Vauquerné maga lakott a kisebbikben. A másikat Couture-né bérelte, a köztársasági hadsereg egy volt főbiztosának özvegye. Egy igen fiatal leány lakott vele, Taillefer Victorine, kiről anya módjára gondoskodott. A két hölgy ezernyolcszáz frankot fizetett a teljes ellátásért. A második emeleten levő két lakás egyikében egy Poiret nevű aggastyán, a másikban pedig egy körülbelül negyven éves férfi lakott, aki fekete vendéghajat viselt, festette pofaszakállát s azt beszélte, hogy valamikor kereskedő volt. Vautrinnek hívták. A harmadik emelet négy szobája közül kettő bérbe volt adva, az egyik egy Michonneau nevű vén leánynak, a másik egy volt tészta-makaróni és keményítőgyárosnak, aki Goriot apónak hívatta magát. A másik két szoba vándormadaraknak volt fönntartva, szegény tanulóknak, kik nem költhettek többet étkezésre és lakásra hatvan franknál, mint Goriot apó és Michonneau kisasszony; de Vauquerné nem szívesen vett ilyeneket a házába és csakis akkor tette, ha jobb nem akadt, mert - túl sok kenyeret fogyasztanak. Most egy fiatal ember lakott e szobák egyikében, ki Angouléme-ből jött Párizsba a jogi egyetemre, s akinek számára soktagú családja csak a legkeményebb nélkülözések árán volt képes évi ezerkétszáz frankot előteremteni. De Rastignac Eugén - így hívták - olyan fiatalember volt, kit munkára edzettek a sorscsapások, ki jóformán gyermekkorában megértette már szüleinek beléje helyezett reménységét, s ki szép jövőt készít elő a maga számára, előre kiszámítva, mi hasznát veheti tanulmányainak és saját képeztetését a jövő társadalom előrelátott mozgalmaihoz alkalmazva, hogy az elsők között lehessen, akik azokat majd kizsákmányolják. Az ő érdemes megfigyelései nélkül, és ha nem képes ügyesen bejutni a párizsi szalonokba, nélkülözné ez az elbeszélés azokat az igaz vonásokat, melyeket kétségtelenül annak köszönhet, hogy ez ifjú éles eszével igyekezett belehatolni egy szörnyű helyzet homályos titkaiba, melyet épp oly gondosan takargatnak azok, kik azt teremtették, mint az, aki beléje került.

A harmadik emelet fölött ruhaszárításra használt padlás volt és két padlásszoba. Ezek egyikében a mindenes fiú, Kristóf aludt, a másikban a kövér Sylvie, a szakácsnő. A hét lakón kívül, évről-évre, nyolc jogász vagy orvosnövendék és két-három, ugyanezen városrészben lakó törzsvendég járt Vauquernéhez étkezni, de csak ebédre. Tizennyolcan ebédeltek és vagy húszán fértek volna el; de reggel csak a hét bennlakó jött össze, s reggelijüknek afféle családi színezete volt. Mindenki papucsban jött; a bejárók külsejére, öltözködésére és a múlt esti eseményekre bizalmas megjegyzéseket engedtek meg maguknak, tartózkodás nélkül, leplezetlen kifejezéseket használva.

Ezek a bennlakók voltak Vauquerné dédelgetett kedvencei. Gondos figyelmét csillagász pontosságával mérte ki kinek-kinek közölök, a fizetett bér arányában. A tekintély is hasonlóképpen oszlott meg ez emberek között, kiket a véletlen hozott össze. A második emelet két lakója csak havi hetvenkét frankot fizetett. Csakis a Saint-Marcel városrészben akadnak ilyen olcsó árak, a Bourbe és Salpêtrière között, ami tanúskodott róla, hogy Vauquerné lakói, Couture-né kivételével, mindannyian valami többé-kevésbé sejthető csapás alatt görnyedtek. De a vendégek gyatra öltözéke is csak olyan kétségbeejtő látványt nyújtott, akár a ház belseje. A férfiak kétes színű redingote-ot viseltek és cipőket, amilyeneket az előkelő városrészekben szemétre dobnak, foszló ruhaneműt és mivoltukból rég kivetkőzött ruhadarabokat. A nők színehagyott, átfestett, fakult ruhákat hordtak, toldozott-foltozott régi csipkéket, használattól fényesre kopott kesztyűket, örökösen megpörkölt gallérokat és rongyos kendőket. De majdnem mindnyájukon meglátszott, hogy testalkatuk szívós, szervezetük erős, amilyen az élet viharának képes ellenállani. Arcuk hideg, kemény és elmosódott volt, mint a forgalomból kivont pénzek; a szájuk fonnyadt volt, de éles fogakat rejtett. Láttukra drámát sejtett az ember, már lefolyt vagy még befejezetlen drámákat; nem olyanokat, melyek színpadi világításban, festett vászonfalak között játszódnak le, hanem élő és néma drámákat, fagyosakat, amilyenektől hevesen dobog a szív, folytonos drámákat.

Az öreg Michonneau kisasszony sohasem vette le fáradt szeméről a szurtos, zöld tafotaernyőt, melynek drótja megriasztotta volna a részvét angyalát is. Megadással lelógó, vékony, rojtos kendője fönnakadt teste szögletein, mintha csak csontvázat fedne. Vajon miféle lúg marhatta le erről a teremtésről a női idomokat? mert tisztán látszott még, hogy csinos lehetett és ép alkatú: bűn tette-e, bánat vagy kapzsiság? Többet szeretett-e a kelleténél? Női ruhákat árult-e, vagy csak önmagát? Vajon vénsége, mely elöl megriadva tér ki az utca népe is, bűnhődés-e egy diadalmas, szemérmetlen ifjú korért, mely elé hódolva rohantak a gyönyörök? Üres tekintetétől fázott az ember, összetöpörödött arca mintha fenyegetett volna. Metsző volt vézna hangja, mint a tücsöké, mikor telet érezve cirpel a bokorban. Azt beszélte, hogy egy vesebajos öreg urat ápolt, akit elhagytak a gyermekei, mert vagyontalannak hitték. Ezer franknyi életjáradékot hagyott rá ez az aggastyán, amiért időről-időre pörlekedtek vele az örökösök, kik rágalmakat terjesztettek felőle. Noha arcát földúlták a szenvedélyek viharai, megmaradt még rajta a fehérség és a bőr finomságának nyoma, miből azt lehetett gyanítani, hogy testén még szépségének némi maradványát őrzi.

Poiret úr valóságos automata volt. Ha föltűnt a Jardin des Plantes valamelyik fasorában, mint ahogy szürke árnyék húzódik a földön, petyhüdt, régi sapkájával, alig fogva elefántcsontgombos botját, redingote-jának gyűrött, lebegő szárnyaival, melyek csak félig fedték el majdnem üres nadrágját, részeg módjára ingadozó kékharisnyás lábaival, piszkos fehér mellényben, durva muszlin mellfodrával, mely rosszul volt összeillesztve, pulykanyaka köré tekert nyakravalójával, azon tűnődtek az emberek, hogy ez az árnyékkép vajon Jáfet fiainak merész fajtájához tartozik-e, mely a Boulevard des Italiens-en szokott hemzsegni. Vajon miféle foglalkozás aszalta meg? Miféle szenvedély szenesíthette meg így pöfeteges arcát, melyről senki sem hitte volna el, hogy valósággal létezik, ha torzképét látja. Mi volt? Ki volt? Úgy lehet, az igazságügyminisztérium alkalmazottja volt, abban a hivatalban, hová a hóhérok terjesztik be költségszámláikat: az apagyilkosok gyászfátyláról, pelyváról a levágott fejnek való kosárba, nyaktiló bárójához való zsinegről. Talán ellenőr volt egy vágóhíd kapujánál vagy közegészségi segédfelügyelő. Szóval, úgy látszik, hogy afféle malom-szamara volt ez az ember a társadalomban, egy azok közül a párizsi Raton-ok közül, kik még csak nem is ismerik a maguk Bertrand-ját,[2] tengely, melyen nyilvános bajok vagy botrányok fordáinak meg, szóval valaki, akiről azt mondjuk: Ilyen emberre is van szükség.

Az előkelő Párizs semmit sem tud ezekről az erkölcsileg vagy testileg letört alakokról. De hiszen Párizs valóságos óceán. A mérő-ón nem éri a fenekét. Keresztül-kasul járhat rajta az ember vagy leírhatja: bármilyen alapossággal járja is be, vagy írja le, bármennyien kutassák is keresztül a legnagyobb érdeklődéssel ezt a tengert, mindig marad benne egy érintetlen hely, fölfedezetlen barlang, virág, gyöngy, szörnyetegek, valami megfoghatatlan, amit kifelejtettek az irodalmi búvárok. „Vauquer vendéglője” egyike ezeknek az érdekes szörnyűségeknek.

Két lakója meglepő ellentéte volt a többieknek, bennlakóknak s bejáróknak. Taillefer Victorine arca fiatalos volt s mozgása, hangja hajlékony. Mindamellett beteges sápadtsága, amilyen a vérszegény leányoké és megszokott bánatossága mintegy beleilleszkedtek abba az általános szenvedésbe, mely ennek a képnek hátterét képezte. Összhangban volt azzal nyomott viselkedése és valami szegénység, törékenység külsejében. Bánatos fiatalsága sárguló levelű fácskához hasonlított, melyet csak az imént ültettek nem neki való talajba. Pirosas arca, kenderhaja, túlságosan karcsú dereka kecses bájt fejeztek ki, amilyent a modern költők fedeztek föl a középkori szobrokban. Csupa szelídség, keresztyéni lemondás volt sötét árnyalású szürke szeme. Egyszerű, olcsó ruhái kissé sovány, de fiatalos idomokat sejtettek. Az adott viszonyok között csinos volt. De elbájoló lett volna boldogan. Boldogság teszi költőivé a nőt, mint ahogy öltözéke teszi ragyogóvá szépségét. Ha bál öröme vet rózsás fényt halványságára; ha előkelő élet kényelme zománcozza s tölti meg kissé már beesett arcát; ha szomorú szemeit fölélénkíti a szerelem: a legszebb ifjú leányokkal versenyezhet Victorine. Az hiányzott neki, ami másodszor teremti meg a nőt: csipke, selyem és - szerelmeslevél. Története egy kötetet töltött volna meg.

Azt hitte az atyja, hogy jogosan tagadhatja meg. Nem akarta magánál tartani, csak évi hatszáz frankkal segítette s úgy helyezte el vagyonát, hogy leplezetten fiának adhassa át mindenét. Victorine anyja kétségbeesésében távoli rokonához, Couture-néhez ment meghalni, ki azután anyaként gondoskodott árvájáról. De fájdalom, a köztársaság hadi főbiztosának özvegye szegény volt, özvegyi jussán és nyugdíján kívül nem volt semmije. S ha egyszer meghal, tapasztalat s támasz nélkül marad a nagyvilágban a szegény leány. A jó asszony vasárnaponként misére s kéthetenként gyónni vitte Victorine-t, hogy mindenáron ájtatossá nevelje. Jól tette. Vallásossága jövőt készíthetett elő a megtagadott gyermek számára, aki szerette atyját és minden évben fölkereste, hogy anyja részére kikérje bocsánatát, de aki minden évben kérlelhetetlenül zárt ajtó előtt volt kénytelen visszafordulni. Egyetlen közvetítője, a testvére, egyszer sem kereste föl négy év óta és egy fillérrel sem segítette. Victorine Istenhez fohászkodott, hogy nyissa föl atyja szemét, lágyítsa meg testvére szívét, imádkozott értük és nem vádolta őket. Couture-né és Vauquerné nem találtak elég szót a szitkok szótárában e barbár viselkedés jellemzésére. De ha átkozták a gyalázatos milliomost, Victorine szelíd szavakat hallatott, szelídeket, mint a gerlice panasza, melyből a fájdalmon át is szeretet hangzik.

Rastignac Eugénnek egészen délvidékies arca volt: fehér képe, fekete haja és kék szeme. Alakja, modora s szokott testtartása elárulták. hogy nemesi család sarja, amelyben, mint gyermeket csak ízléses szokásokra nevelték. Ha kímélte is ruháit s a múlt évieket koptatta is hétköznapokon, mindamellett olyan öltözékben jelent meg néha, mint akármelyik előkelő fiatalember. Rendszerint régi redingote-ot és rossz mellényt viselt, hanyagéi kötött, fekete, kopott tanuló-nyakkendőt, megfelelő nadrágot és talpalt csizmát.

E két egyén s a többiek között Vautrin szolgált átmenetül, a negyven éves, festett pofaszakállú férfi. Az ilyen emberekre, amilyen ő, szokta rámondani a nép: „Ez aztán a derék legény!” Vállas, széles mellű volt, kidomborodó izmokkal, súlyos, szögletes kézzel, melynek ujjperecein erős, vörhenyes szőrpamacsok nőttek. Korán megráncosodott arcán keményszívűség jelei látszottak, a mivel ellentmondásban volt sima és megnyerő modora. Mély hangja illett lármás jókedvéhez és nem is volt kellemetlen. Előzékeny volt és szeretett nevetni. Ha elromlott egy zár, egy perc alatt szétszedte, rendbe hozta, megolajozta, megráspolyozta és összeállította, azt mondva hozzá, hogy a zár „tudja, kivel van dolga”. Különben is ismert mindent: hajókat, tengert, Franciaországot, a külföldet, az embereket, eseményeket, törvényeket, vendéglőket és börtönöket. Ha valaki nagyon panaszkodott, azonnal fölajánlotta neki szolgálatát. Több ízben kölcsönzött pénzt Vauquernénak és egyik-másik lakónak. De bármennyire jószívűnek látszott is, úgy rá tudott ijeszteni az adósaira egy sajátszerű, átható s elszánt tekintettel, hogy inkább rögtön meghaltak volna, mint hogy vissza ne fizessék a pénzét. Már csak az is, ahogy köpött, olyan megrendíthetetlen hidegvérre mutatott, hogy ilyen ember bizonyára nem riadt volna vissza bűntettől sem, ha azon az áron kétes helyzetből menekülhet. És úgy tűnt föl, mintha szemével szigorú bíróként hatolna minden kérdés, minden lelkiismeret és minden érzelem mélyére. Rendes életmódjához tartozott, hogy reggeli után kiment, ebédre visszajött, estére eltűnt, s éjféltájban tért haza. Volt külön kapukulcsa, melyet Vauquerné adott neki. Egyedül neki jutott ez a kegy. De a lehető legjobb viszonyban is volt az özveggyel, akit mamá-nak szólítva, ölelgetett. A többiek nem igen értették meg ezt a hízelgést. Az öreg asszony még könnyű dolognak hitte, pedig csakis Vautrinnek volt hozzá elég hosszú karja, hogy azzal átölelhesse hatalmas kerületét. Jellemző volt, hogy gavallérmódra tizenöt frankot fizetett havonként glóriáért, - pálinkás kávéért, - mit csemegéhez szokott inni. Kevésbé fölületes emberek, mint ezek az ifjak, akiket magával ragadott a párizsi élet forgataga, vagy azok az aggastyánok, akiket nem érdekelt, a mi nem közvetlenül érintette őket, nem elégedtek volna meg azzal a kétes benyomással, amit Vautrin tett. Tudta, vagy kitalálta mindenki dolgát maga körül, míg az ő gondolataiba vagy foglalkozásaiba senki sem láthatott belé. Noha korlátul állította önmaga s társai közé látszólagos kedélyességét, gyakran tetszett át rajtok jellemének ijesztő mélysége. A juvenáli gúny, mellyel szívesen gyalázta a törvényeket és ostorozta a felsőbb köröket, önmaguk iránti következetlenséget sütve rájuk, sokszor árulta el, hogy haragosa a társadalomnak és hogy gondosan takargatott titok lappang élete mélyén.

Taillefer kisasszony a fiatal diák és a negyven éves férfi között osztotta meg rejtett pillantásait és titkos gondolatait. Talán maga sem tudta, hogy az egyikhez annak szépsége, a másikhoz annak ereje vonzza. De egyikük sem hederített rá. noha máról holnapra is megváltozhatott a helyzete és gazdag partivá lehetett. Különben senki sem is fárasztotta magát ez emberek közül azzal, hogy meggyőződjék róla, vajon igaz-e vagy sem, amit saját dolgairól beszél a másik. Különböző helyzetüknél fogva bizalmatlanok és közönyösek voltak egymás iránt. Belátták, hogy képtelenek sorsukon javítani és bajaikat elmesélgetve egymásnak, kimerítették már panaszaik forrását. Úgy voltak vele, mint régi házastársak, kiknek nincs több mondanivalójuk egymás számára. Csak automataszerű együttélésükből folyó viszony maradt hát fenn közöttük, mint ahogy olajozatlan gépkerekek érintkeznek egymással. Bizonyára egyikük sem tért volna ki az utcán vak embernek, megindulás nélkül hallgattak volna meg szomorú elbeszélést és a halálban mindegyikük csak a nyomor problémájának megoldását látta, mely probléma elfásulttá tette őket a legszörnyűbb haláltusával szemben is. E kétségbeesett lelkek közül legboldogabb volt Vauquerné, aki uralkodott ebben a szabad menhelyben. Az ő szemében mosolygó liget volt ez a kertecske, melyben végtelen pusztaság érzését keltette a csend, hideg, szárazság vagy nyirkosság. Egyedül csak neki okozott gyönyörűséget ez a penészszagú, zordon, sárga ház. Az övéi voltak azok a cellák. Csorbítatlan tekintélyt gyakorolt ez örökös kényszermunkára ítélt rabok fölött, akiket ő élelmezett. Ilyen árért ugyan hol is találhattak volna e szerencsétlenek Párizsban hasonlóan bő. egészséges eledelt és jó lakást, melyet, ha nem is tehettek éppen díszessé vagy kényelmessé, de tisztává igen. Ha kiáltó igazságtalanságot engedett volna is meg magának valamelyikükkel szemben, panaszszó nélkül tűrte volna az áldozata.

Egy ily módon összeverődött embercsoportban minden elemnek képviselve kellett lennie, melyből egy társaság szokott állani. Így is volt. A tizennyolc vendég között, akárcsak az iskolákban, akárcsak a világban szokott történni, akadt egy szerencsétlen kiközösített teremtés, egy bűnbak, kire záporként hullott társainak gúnyja, A második év elején ez az alak domborodott ki legélesebben Rastignac Eugén előtt mindazok közül, akikkel még két évig kellett együtt élnie. Ez a szegény, béketűrő pára a hajdani tésztagyáros volt: Goriot apó. Festőnek, mint az elbeszélő teszi, a fejére kellene összegyűjtenie a kép teljes világítását. Micsoda véletlen vonhatta erre a legrégibb lakóra ezt a félig-meddig gyűlölettel teli megvetést, ezt a részvéttel vegyes üldöztetést, ezt a tisztelethiányt a szerencsétlenség iránt? Valami nevetséges vagy bizarr vonás volt-e az oka, amilyet nehezebben bocsátanak meg az emberek, mint akár a bűnt is? Ez a kérdés közel jár sok társadalmi igazságtalansághoz. Talán magában az emberi természetben rejlik a hajlam mindent elszenvedtetni azzal, aki igazi alázattal tűr el mindent, gyöngeségből vagy közönyösségből. Nincs-e meg mindannyiunkban a hajlam: más rovására fitogtatni erőnket, legyen az ember vagy tárgy? A legvéznább lény, az utcagyerkőc is becsenget minden házba, mikor fagy, vagy fölmászik az új emlékoszlopra, hogy ráírja a nevét.

Goriot apó mintegy hatvankilenc éves volt. 1814-ben költözött Vauquernéhez, mikor visszavonult az üzlettől. Eredetileg a Couture-né lakását vette bérbe és ezerkétszáz frankot fizetett teljes ellátásért, mint olyan ember, kinél öt arany ide vagy oda nem tesz számot. Vauquerné rendbe hozatta számára a három szobát, bizonyos előzetes fizetség ellenében, miből - így beszélik - csak nyomorult bútorzat került: sárga perkálfüggönyök, utrechti bársonnyal bevont, fényezett fazsöllyék, olajnyomatok és olyan falkárpitok, amilyenek külvárosi kocsmákban sem kellenének. Goriot apó, akit akkorában tiszteletteljesen Goriot úrnak szólítottak, gavalléros gondatlansággal tűrte, hogy rászedjék és talán ez volt az oka, hogy ostoba vén embernek tekintették, ki nem ért pénzbeli dolgokhoz. Goriot gazdag ruhatárat hozott magával, pompás holmit, mint visszavonult üzletemberhez illik, aki semmit sem tagad meg magától. Vauquerné megcsodálta tizennyolc hollandi félvászoningét, amelyeknek finomsága annál inkább figyelemreméltó volt, mert a fodros ingelejébe tűzött s láncocskával összekötött két tű mindegyikén hatalmas gyémánt ragyogott. Rendszerint búzavirágszínű frakkot viselt s naponkint váltotta fehér piquet-mellényét, mely alatt körtealakjának kidomborodó pocakja ringott, amitől táncolt csecsebecsékkel teleaggatott, vastag arany lánca. Arany burnótszelencéjében hajfürtöt őrzött üveg alatt, a mi azt a gyanút kelthette, mintha ludas volna valami kalandban. Mikor szemére vetette gazdasszonya, hogy szoknyavadász, úgy mosolygott, mint valami nyárspolgár, kinek megrögzött gyöngéjét legyezgetik. Szekrényei a háztartásából való ezüsttel voltak tele. Szikrát hányt az özvegy szeme, mikor segített neki a kicsomagolásban és vele együtt rendezgette a levesmérő és ragout-s kanalakat, késeket, villákat, olajtartókat, mártásos csészéket, több tálat, zománcos findzsákat, többé-kevésbé szép darabokat, melyek tekintélyes számú latot nyomtak és melyektől nem akart megválni, mert ajándékok voltak s családi életének ünnepélyességére emlékeztették.

- Ez itt, - magyarázta Vauquernének, egy kis tálcát s csészét téve helyre, melynek födele két csókolózó galambot ábrázolt, - az első ajándék, amelyet feleségemtől kaptam házasságunk évfordulóján. Szegény, jó asszony! Beleverte a leánykorában megtakarított pénzét. Lássa, madame, inkább a körmömmel vájnám a földet, semhogy ettől megváljak. Hál’ istennek! Amíg élek, ebből a csészéből ihatom meg a kávémat minden reggel. Nem vagyok én olyan ember, akit sajnálni lehet, rendben van az én szénám jó időre.

Végre néhány följegyzést is meglátott szarkaszemével Vauquerné egy nagy könyvben, melyek számait úgy nagyjában összeadva, kiderítette, hogy ennek a derék Goriot-nak mintegy nyolc- vagy tízezer frankra rúghat az évi jövedelme. Még aznap gondolt egyet Madame Vauquer, leánynevén de Conflans, ki akkoráig negyvennyolc évet élt, de csak harminckilencet vallott be. Bár Goriot alsó szemhéja dagadt, kissé kifordult és elernyedt volt, a mi miatt gyakran kellett a szeméi megtörülnie, kellemes és comme il faut embernek találta. De húsos, domború lábikrája és hosszú, szögletes orra is olyan lelki tulajdonságokat jeleztek, amelyeket méltányolni látszott az özvegy, s reményében még megerősítette őt a derék ember ártatlanéi naiv holdvilágképe. Szívós, egészséges alkatú emberi állat lehetett, aki képes érzelmeibe önteni minden eszét. Galambszárnyalakú frizurája, melyet minden reggel berizsporozott az École polytechnique borbélya, öt ponton szögellett be alacsony homlokára, illően díszítve képét. Némi félszegsége mellett is, annyi csínnal öltözködött, olyan bőven csípett burnótjából, s annyira látszott rajta, amint tubákolt, hogy olyan ember, ki biztosan számíthat mindig jófajta macuba-burnóttal telt szelencére, hogy megérkezése napján, mikor aludni ment Vauquerné, perzselő vágy keletkezett benne elvetni a Vauquer-féle özvegyi fátylat és mint Goriot-né születni újjá. Férjhez menne, eladná a fogadót, a polgárság eme finom virágának karjába fűzné karját, a városrész egyik tekintélyes hölgyévé lenne, gyűjtene szegények számára, vasárnaponként ki-kirándulna Choisy-ba, Soisy-ba, Gentilly-be; színházba menne, amikor kedve tartja, páholyba, anélkül, hogy ingyenjegyre kelljen lesnie, amilyeneket júliusban kapott néha egyik-másik lakójától; végigálmodta így a párizsi szerényebb háztartások egész Eldorádóját. Senkinek sem vallotta még be, hogy van negyvenezer frankja, melyet garasomként rakosgatott össze. Természetes hát, hogy vagyon szempontjából eléggé elfogadhatónak tartotta magát.

- Ami a többit illeti, hiszen csak érek annyit, mint az a jó ember! - gondolta ágyában megfordulva, mintegy, hogy meggyőződést szerezzen magának bájairól, melyek helyén mélyedéseket talált a kövér Sylvie minden reggel.

Ettől a naptól kezdve, vagy három hónapon át, élt az alkalommal, hogy Goriot fodrászt járatott, s annak segítségével javított egyet-mást az öltözködésén. A költséget indokolttá tette az, hogy végre is csak kellett bizonyos dekórumot adnia a házának, ha már ilyen tekintélyes emberek fordultak meg benne. Sokat törte a fejét azon, miképpen idézhetne elő változást a vendégekben is és erősen hangoztatta, hogy ezentúl már csak a minden tekintetben legdisztingváltabb egyéneket fogadja el.

Ha idegen jelentkezett, eldicsekedett előtte, hogy az ő fogadóját szemelte ki magának lakásul Goriot úr, „egyike Párizs legjelesebb és tiszteletreméltóbb kereskedőinek”. Ismertetéseket is osztott szét, melyeken címül: Vauquerné vendéglője állt.

Egyike, - mondta az ismertetésben, - az ország legrégibb és legtekintélyesebb polgári vendégfogadóinak, melyből remek kilátás nyílik a gobelins-i völgyre (valami látszott abból a harmadik emeletről). Szép kertiében hársfasor szolgál séta helyül. Beszélt azután tiszta levegőről is és a magány csöndjéről.

Ez az ismertetés odacsalta hozzá Ambermesnil grófnőt, egy harminchat éves nőt, aki nyugdíjának kiutalására várt, mely, állítólag, mint a csatatereken elvérzett tábornok özvegyét illette meg. Vauquerné gondot fordított a konyhára, majdnem hat hónapon át rakatott tüzet a nappali szobákban és olyan híven megtartotta az ismertetés ígéreteit, hogy a végén ráfizetett. Ígérte is a grófné, kedvesemnek szólítva, hogy megszerzi neki Vaumerland bárónét és Picquoiseaud gróf özvegyét, barátnőit, kiknek nemsokára lejár a bérletük egy a Vauquer-vendéglőnél drágább fogadóban. Ezek a hölgyek egyébként jómódban lesznek, ha a hadügyi hivatal elintézi az ügyüket.

- De a hivatalok sohasem végeznek el semmit, - mondta. Ebéd után Vauquerné szobájába vonult a két özvegy és elcsevegtek cassia-likőr és csemege mellett, mely a háziasszonynak volt fenntartva. Ambermesnil grófné nagyon helyeselte a tulajdonosnőnek Goriot urat illető szándékait, a kitűnő szándékokat, amelyeket különben kitalált mindjárt első nap; tökéletes embernek tartotta.

- Oh, kedvesem! Teljesen ép ember, kitűnő állapotban van és olyan, aki még sok kellemes órát szerezhet egy asszonynak!

A grófné előzékenyen megjegyzéseket tett Vauquerné öltözékére, amely nem volt összhangban nagyralátásával.

- Hadilábra kell állnia, - biztatta.

Sok számítgatás után együtt mentek a Palais-Royal-ba, ahol azután vettek tollas kalapot és főkötőt. A grófné elcsalta barátnőjét a la Petite Jeanette boltba is, ahol egy ruhát s egy széles szalagot választottak ki. Mikor az özvegy használatba vette hadiszereit s teljesen fegyverben állt, szakasztott olyan volt, mint a Boeuf à la mode[3] cégtáblája. De ő maga annyira előnyösnek hitte átalakulását, hogy a grófné lekötelezettjének tartotta magát és bár egyébként nem igen volt adakozó, kérte, fogadjon el tőle egy húszfrankos kalapot. Valójában arra a szívességre akarta ezzel rábírni, hogy tapogatózzék Goriot úrnál és dicsérje ki előtte. Ambermesnilné igen szívesen ment bele ebbe a mesterkedésbe, megkörnyékezte a vén tésztagyárost és egyszer sikerült is értekezésre bírnia; de durvaságán fölháborodva távozott, miután szemérmeskedőnek, hogy ne mondjuk, csökönyösnek találta támadásaival szemben, melyeket különben az a hő óhaja sugallt, hogy önmaga számára hódítsa meg.

- Angyalom, - mondta kedves barátnőjének, - ebből az emberből harapófogóval sem lehet kihúzni semmit! Nevetségesen bizalmatlan, zsugori, ostoba szamár, mamlasz; csak kellemetlenségeket okozna önnek.

Olyan dolgok történtek Goriot úr és Ambermesnil grófné között, hogy a grófné nem akart többé egyedül maradni vele. Másnap eltűnt, megfeledkezve hathónapi számlájáról, csak egy öt frank értékű régi ruhát hagyva hátra. Bármily kitartással kutatott is Vauquerné, nem akadt nyomára Párizsban Ambermesnil grófnénak. Gyakran emlegette ezt a szomorú esetet, panaszkodva hiszékenysége miatt, noha gyanakvóbb volt a macskánál is; de mint sok más, ha bizalmatlan volt is a hozzá közel állók iránt, könnyen kiszolgáltatta magát az első jöttmentnek. Különös tény, melynek gyökerére ráakadhatni az emberi szívben. Vannak emberek, akik talán nem várhatnak többé semmit azoktól, akik között élnek; miután kimutatták előttük lelkük ürességét, érzik, hogy azok érdemük szerint elítélik őket; de mintha nem tudnának ellenni hízelgés nélkül, vagy mert mindenáron olyan tulajdonságok látszatát akarják kelteni, amilyenekkel valójában nem bírnak, idegenek tiszteletét vagy szeretetét igyekeznek megnyerni, bár valószínű, hogy egykor azt is elvesztik. Olyan ember pedig, ki már haszonlesőnek született, nem tenne semmi jót barátaival vagy hozzátartozóival pusztán kötelességből; míg hiúságát legyezgeti, ha ismeretleneknek tehet szolgálatot. Annál kevésbé szeret az ilyen, mennél szűkebb körébe tartozókról van szó, de mennél inkább tágul a kör, annál szolgálatkészebb. Kétségtelenül volt valami Vauquernében ebből a kétféle, mindenekfölött szűkkeblű, hamis, megvetendő természetből.

- Ez meg nem eshetett volna, ha én itt lettem volna önnel! - mondta akkor Vautrin. - Ugyan szépen lelepleztem volna azt a csalót. Ráismerek én az ilyenekre a fitosukról.

Vauquerné is olyan volt, mint minden korlátolt ember: nem látott tovább az eseményeknél és nem vizsgálgatta az okaikat. Szerette másra hárítani a saját hibáját. Mikor ezt a kudarcot vallotta, azt hitte, hogy mindennek a derék tésztagyáros az oka, s attól fogva kezdett belőle kijózanodni. Amint belátta, hogy hiábavaló a bosszankodás és hiábavalók az előkelőbb megjelenés költségei, nemsokára rátalált minden baj nyitjára. Azt találta, hogy lakója olyan ember, akinek megvannak a maga útjai. Végre meggyőződött róla, hogy csak üres képzelődés volt dédelgetett reményeinek alapja és hogy - a grófné erélyes szavaival élve, aki nagy emberismerő lehetett, - harapófogóval sem húzhatni ki soha semmit ebből az emberből. Szükségszerűen nagyobbra nőtt az ellenszenve, mint volt azelőtt a vonzalma. Nem szerelme, de elveszett reménye arányában gyűlölt. Ha néha megpihen is a szív, mikor vonzalom felé emelkedik, a gyűlölet lejtőjén ritkán áll meg. De Goriot úr vendég volt s ezért kénytelen-kelletlen vissza kellett fojtania sértett hiúságának kitöréseit, lenyelnie csalódás-okozta sóhajait és bosszúvágyát, akárcsak valami barát, akit a zárda főnöke szutyongat. Az alacsony lelkek folytonos kicsinykedésben töltik ki jó vagy rossz kedvüket. Az özvegy némán üldözte áldozatát, minden asszonyi furfangját összeszedve. Azzal kezdte, hogy beszüntetett minden fölösleges dolgot, amit meghonosított fogadójában.

- Vége az ugorkának, nincs többé szardínia: hiszen az mind csak ostobaság! - mondta Sylvie-nek egy reggel, mikor visszazökkent hajdani kerékvágásába.

De Goriot egyszerű igényű ember volt s szokásává lett a gazdálkodás, melyre szükségük van azoknak, kik maguk szerzik vagyonukat. Leves, főtt hús és egy tányér zöldség volt és maradt kedvelt ebédje. Nehezen gyötörhette volna hát meg Vauquerné ezt a vendégét, akinek sehogy sem tudott ízlése ellenére tenni. Kétségbeesésében, hogy sérthetetlen emberre talált benne, becsmérelni kezdte s átragasztotta Goriot iránti ellenszenvét a többi vendégére is, akik mulatságból szívesen segítettek neki bosszújában. Az első esztendő végén már annyira gyanakodó lett az özvegy, hogy azon töprengett, miért lakik nála s fizet vagyonához képest olyan csekély bért ez a hét-nyolcezer franknyi jövedelmű kereskedő, akinek gyönyörű ezüstje s olyan szép ékszerei vannak, akár egy félvilági nőnek. Az első év túlnyomó részében gyakran ebédelt másutt Goriot; azután lassankint arra szorítkozott, hogy legföljebb csak kétszer havonként ebédelt a városban. Goriot úr apró kirándulásai sokkal inkább javára váltak Vauquerné számításainak, mint sem, hogy ne elégedetlenkedett volna a növekedő pontosság miatt, mellyel vendége a fogadó ebédjein megjelent. Úgy magyarázta ezt a változást, hogy fogy a vagyona s bosszantani akarja a fogadósnét. A csirkeeszű embereknek egyik legkiállhatatlanabb tulajdonsága, hogy másokat is kicsinyességgel gyanúsítanak. Szerencsétlenségére igazolta a mendemondákat Goriot, mikor a második év végén megkérte Vauquernét, hogy a második emeleten adjon neki lakást és szállítsa le a fizetséget kilencszáz frankra. Annyira kellett gazdálkodnia, hogy egész télen át sem fűttetett. Vauquerné azt kívánta, hogy előre fizessen, amibe beleegyezett Goriot úr, kit azontúl már csak Goriot apó-nak hívott. Törték rajta a fejüket az emberek, mi az oka ennek a hanyatlásnak. Nehéz kérdés! Amint megmondta az álgrófné: Goriot apó titkolózó és hallgatag volt. Az üresfejű emberek mind szószátyárok, mert csupa semmiség a mondanivalójuk s az ő logikájuk szerint: csak az nem beszél a saját ügyeiről, akinek rosszul megy a dolga. Huncuttá lett a nagytekintélyű kereskedő, vén tolvajjá a gavallér. Vautrin szerint, aki akkortájban jött Vauquernéhoz lakni, tőzsdejáró ember volt Goriot apó, aki bolhászkodik az értékpapírokon, miután már tönkrement rajtuk. Majd zugjátékosnak mondták, ki esténkint kockáztatja s kinyeri a maga tíz frankocskáját. Majd meg a titkos rendőrség kémjének tartották; de Vautrin azt állította, hogy nem elég ravasz hozzá. Máskor zsugori volt Goriot apó, aki pár napra adogat kölcsönt, vagy olyan ember, aki egy bizonyos számot rak meg következetesen a kis lutrin. Mindent csináltak belőle, ami legtitkosabbat létrehozhat a bűn, a szégyen, a tehetetlenség. De bármennyire alávaló lett légyen életmódja vagy bűne, annyira nem ment az ellenszenv, melyet keltett, hogy száműzzék, mert: pontosan fizetett.

Meg hasznavehető is volt. Mindenki rajta tölthette ki jó vagy rossz kedvét, akár tréfával, akár gorombasággal. A legvalószínűbbnek látszott Vauquerné véleménye, melyet általánosan el is fogadtak. Ha őt hallgatta meg az ember, ez a még jó állapotban lévő, ép, egészséges Goriot, aki még sok kellemes órát szerezhetett egy asszonynak, - feslett erkölcsű ember volt és különös örömökben lelte kedvét. Íme a tények, melyekre Vauquerné rágalmait alapította: néhány hónappal azután, hogy az az átkozott grófné elillant, aki hat hónapig élt az ő zsebére, egy reggel, még mielőtt fölkelt volna, selyemsuhogást hallott a lépcsőházban és egy könnyű fiatal asszony apró tipegését, aki Goriot-hoz surrant be, annak megegyezés szerint nyitva hagyott ajtaján. Nyombán bejött a kövér Sylvie és jelentette úrnőjének, hogy egy leány, aki túlságosan szép volt ahhoz, hogy tisztességes lehessen, olyan öltözékben, „akár egy istennő”, szép, tiszta fűzős cipőben, mint egy angolna siklott be az utcáról a konyháig és megkérdezte, hol lakik Goriot úr? Vauquerné és szakácsnője hallgatóztak és több gyöngéden ejtett szót lestek el. Mikor azután jó idő múlva visszakísérte Goriot a hölgyét, a kövér Sylvie kapta a kosarát s a piac ürügye alatt követte a szerelmespárt.

- Madame, - mondta úrnőjének, mikor visszatért, - mégis csak mennykő gazdagnak kell lennie Goriot úrnak, hogy ekkora parádéban tarthatja az efféléket. Képzelje csak! fényes fogat várt a hölgyére egy utcasarkon.

Ebéd alatt egy függönyt húzott be Vauquerné saját kezével, nehogy vakítsa a nap Goriot urat, akinek egy sugár érte a szemét.

- Szeretik önt a szépek, Goriot úr, a nap is kacsint önre, - mondta a reggeli látogatásra célozva. - Lám, lám! jó ízlése van, igen csinos volt.

- A leányom volt, - felelt bizonyos büszkeséggel, melyet aggastyán önteltségének hittek a vendégek, aki a látszatot igyekszik megmenteni.

Egy hónap múlva újra meglátogatta Goriot-t a leánya. Első alkalommal reggeli öltözetben volt, most ebéd után jött, olyan ruhában, mint aki társaságba készül menni. A vendégek, akik a nappali szobában társalogtak, szép szőke, karcsú, kecses nőnek láthatták, aki sokkal előkelőbb volt, semhogy Goriot apó leánya lehessen.

- Ehol a második! - mondta a kövér Sylvie, aki nem ismerte föl.

Néhány nap múlva egy másik magas, szép termetű, barna, élénk szemű leány kérdezősködött Goriot felől.

- Ehol a harmadik! - szólt Sylvie.

Ez a második leány, ki első ízben ugyancsak reggel jött atyját meglátogatni, néhány nap múlva este tért vissza, báli öltözékben, kocsin.