Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A bor

A kivándorlók hajóraszállása

A temetés

A keresztelő

A csata napja

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Edmondo de Amicis

A BOR
ÉS EGYÉB TÖRTÉNETEK

fordította:
Tóth Béla
Radó Antal

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-910-3 EPUB
ISBN 978-963-559-911-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Sull’Oceano, Il vino

első kiadás: 1889, 1890
az elektronikus változat az 1898. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Raffaello Sorbi (1844 – 1931) La festa della vendemmia
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A bor

I.

Mindenkivel megesik, legalább is egyszer az életben, hogy vidám baráti lakomán, egy kicsit nagyon sűrűn talál betekinthetni a billikom kerek ablakán, — mint egy költő mondja — s aztán másnap magába szállva vizsgálgatja végig a különféle változásokat, a melyeken elméje, szíve és beszédje keresztülment. Erőlködik, hogy számot tudjon magának adni arról, miképp esett a mámor hatalmába; kíváncsian tanulmányozza azt a meghamisított ént, aki néhány órán át volt, mintha csak egy ismeretlen emberrel cserélték volna föl.

Valóban ez legalább is oly méltó a vizsgálódásra, mint az úgynevezett lelki betegségek, mert elvégre a részegség sem egyéb betegségnél, s bár csak pár óráig tart és biztosan gyógyul, mégis igen fontos abból az okból, hogy minduntalan dolgunk van vele: meg kell fékeznünk, le kell győznünk, néha úgy kell tennünk, mintha nem ismernénk fel és kíméletesen kell vele bánnunk, nehogy elmérgesítsük; sőt néha fel is használjuk.

Mellőzve következményeit, az érzelmek és gondolatok változása, az öntudat állapotának folytonos cseréje, az első kortynál kezdődő nyugodt derültségtől az utolsó koccintás égő lelkesedéséig mindez oly különös és az emberi természet tanulmányozására oly termékeny lélektani jelenség, hogy nem elmélkedhetnek fölötte eleget a bölcselkedők és költők.

Kövessük a jelenséget lépésről-lépésre a lakomaasztalnál.

Az életben mindenkinek megvan a maga gondja: leküzdetlen akadályok, fenyegető bajok, kellemetlenségek emléke, hol felcsillanó, hol kihunyó remények, félelmek, irigységek, az erkölcsi fáradtság érzéke, amely az elme nehéz munkája után következik; mindnyájan ismerjük ezt az állapotot, ezt a nyugtalan, elmélyedő várakozást. Egyszerre mosolygó kép, nyájas gondolat villan föl a lélekben. Ilyenkor az első pohárnál, mindig röptében fogjuk el a mámor hírmondójaképp érkező, ez első lepkét: „Ej, ma este űzzük el a bút, a gondot.”

Mikor feltámadt ez a gondolat, a mámor első stádiumába léptünk, ahol mindig meg kellene állapodnunk. Az ész még teljes birtokában van önmagának; de valami olyan üdeséget érez, mintha pihent volna; a meglévő dolgok még igaz arányaikban és színeikben mutatkoznak, de körvonalait már enyhe fény szegélyezi. Gondolatunk minden gáton át könnyen szökell: amit nehéznek tartottunk, azt mind reménység oszlatja szét; egy kicsit jobban bízunk a szerencsében és magunkban; olyanok vagyunk, mintha az életet újrakezdenénk, jobb kedvvel és több erővel.

És vájjon miért ne volna megengedhető a derű és gondtalanság e kis féktelensége jó barátok között, a munka és gond napjai után? Ha ugyanez nap még csüggedtek voltunk és kételkedtünk lelki és testi erőnkben, most mosolygunk ez aggodalmainkon. Felfogásunk oly világos, beszédünk oly könnyen folyó, hangunk oly csengő!

Kellemes melegséget erezünk testünkben, erőink édesen terjengenek izmainkban, az élet oly könnyű és mégis oly teljes. A társalgás csodálatosan megélénkül. Semmi tárgy sem közömbös. Az ismereteink és érdekeink körén kívül eső kérdésekbe is beleszólunk, mintha kényszerítene rá valami, és mindig sikerül egy-egy elmés, vagy legalább okos és elfogadható megjegyzést tennünk. Az ellentétes vélemények könnyen összeegyeznek; aki nem győződött meg, úgy tesz, mintha meggyőződött volna; mindenkinek megengedjük, hogy hiúsága egy kis diadalt ülhessen; így aztán mindenki meg van elégedve magával és másokkal, s ez az elégültség ezer apró készséges szolgálatban, szokatlan figyelemben fejeződik ki kölcsönösen.

Kezdünk meggyőződni arról, hogy ezt a társaságot igazán nem lehetett volna jobban összeválogatni; keresvést keresve nem találkozhatott volna ennyi zseniális és együttérző lélek. És a mindnyájunkban egyre növekedő elégültség közepette azt vesszük észre, hogy e világ dolgai kívánságaink szerint fordulnak; a remények előtérbe lépnek, a bánatok visszatűnnek a homályba; ami keserves az életben, megkisebbedik; minden Összeolvad lassankint, és úgy rendezkedik, hogy kellemes képet nyújtson, akár csak a színházban. És mi teljesen hiszünk benne. Hiába mondja belül egy hang: „Ez csalódás," mi azt feleljük neki: „Ez valóság."

Csalódás volt ama vigasztalan kép, amelyet az imént láttunk, mikor lelkünk fáradt és szomorú vala az élet küzdelmeitől; de nem csalódás ez a mostani, a melyet, szinte kiemelkedve az életből, magasabb és derültebb régiókból látunk. Föltesszük magunkban, hogy másnap derekasan hozzáfogunk a munkához, több határozottsággal, több bátorsággal és elménkben magunk elé varázsoljuk, minő lesz ez az erőtől pezsgő új élet: semmi ernyedés, csupa termékeny mozgalom, vidámság és melegség, Egy korttyal még jobban megerősítjük magunkat e szándékban, és megpecsételés gyanánt úgy tesszük le a poharat, hogy belereng az asztal.

Egyszerre — korábban vagy későbben, de ez mindig elkövetkezik — a bor hatása mintha megszűnnék. A rózsás szemüveg, a melyen át a világot néztük, eltűnik. Minden dolog egy pillanatra ismét való színét ölti, a borús gondolatok csapatostul térnek vissza s szinte agyonnyom bennünket a csüggedés. Ilyenkor látjuk, hogy a cimbora, aki eddig a legvígabb volt, lehorgasztva a fejét és csöndesen forgatva ujjai között a poharat, mereven néz rá. De ez csak rövid ideig tart. Az aranyos felhő ismét megszakad és ontja a fényt. A mámor pedig nőttön-nő. Az észbeli tehetségek elérték a legmagasabb fokot és még mind akaratunktól függenek. Az elme oly gyorsan dolgozik, hogy alig vesszük észre és csodáljuk önmagunkat. Néhány másodperc alatt száz oldalról forgattunk meg gondolatunkban egy tárgyat, hogy megtaláljuk a nevetséges oldalát és mindig sikerül megtalálnunk. Barátunk alig mondta ki a szúrós tréfa-szót, mikor nálunk mar kész a válasz. A gondolatnak azonnal megvan tiszta és csillogó formája, az ötletek tolonganak, az anekdoták gyorsan és könnyen jutnak eszünkbe, folyton bővülve és gyarapodva váratlan, új fordulatokkal; mindezt az az őszinte, fiatalos nevetés kiséri, amely önmagától növekszik és a többiek kacajából táplálkozik.

Az eszmék és szavak rohamos áradatát nem akaszthatja meg semmi. A gondolatok szemhatára gyorsan szélesedik, minden oldalról ötletek és képek valóságos felhőgomolygása hömpölyög elő. Az elmében egyszerre megelevenedik sok, immár elfeledett emlék: arcok, mondások, verssorok, dátumok, olvasmányok hatásai, idegen szók, a melyek különben sohasem jutnának az eszünkbe. Pár percnyi hallgatás után, valóságos áradás gyülemlik össze a lélekben s az első alkalom hasadékán hosszú mondatok egész áradatával tör ki, elkábítva a hallgatókat. Az ész nem tudja többé, hogy alkot-e, vagy recipiál. Az ihlet elragad bennünket. Úgy rémlik nekünk, mintha nem mi beszélnénk, hanem egy nálunk elmésebb, tudósabb, ékesebben szóló valaki, aki villámsebesen fülünkbe súgja, hogy mit mondjunk.

A mámor háborogva árad. A tréfa és anekdota könnyű habjai után felkavarodnak a viták nagy hullámai. Az okoskodás valósággal birokra kel és a polémia dühöng. Végtelen hosszú pörlekedések támadnak azon a kérdésen, hogy hány esztendős ez, vagy az a híres színésznő, vagy hogy mit jelent még ez vagy az a szó; aprólékos filozófiai kérdések merülnek fel tízszer is egymásután, vaskövetkezetességgel, és senki sem tágítana egy hajszálnyit sem. Az emberek átdisputálnak az asztal egyik végéről a másikra, s ez tart még akkor is, állító és tagadó mozdulatokkal, mikor már nem lehet érteni a beszédet. Aztán egyszerre óriás kacagás támad, amely összezavar és kibékít mindent.

Most aztán fölemelkedik és lassan közeledik a felebaráti szeretet nagy hulláma. Aki boldog, az jóakaratú ember. A bor gőzével belénk költözött jóindulat növekszik a többiek arcán ragyogó szeretettől. Az összes jelenlévőknek csak derék tulajdonságaira emlékszünk s a barátságra, szívességre, amelyben minket részesítettek. Minden arc kedves. Szívünkben felhalmozódik a jóakarat sok kincse. Dicsérni kezdünk valamely távollevőt és a többiek helyeslik, még akkor is, ha nem ismerik az illetőt. Aztán félretesszük a szemérmet és dicsérjük a jelenlevőket, mérsékelt, de meleg szavakkal, az igazságnak engedelmeskedve, és haragszunk, mikor az illető szerényen tiltakozik. De ez nem elég. Elejétől fogva elmondjuk barátságunk történetét, nagyítjuk a szívességeket, a. melyekben részesültünk, sőt hazudunk is melléjük, csakhogy kifejezhessük hálánkat. Előcibáljuk barátaink ellen elkövetett régi és rég megbocsátott igaztalanságainkat, újra elgyónjuk, hogy újra megbocsássanak. Eszünkbe jutnak távol élő barátaink, a kikről megfeledkeztünk és föltesszük magunkban, hogy holnap reggel szeretettől égő levelet fogunk nekik írni; s a levél első mondata már cseng fülünkben. Rágondolunk haragosainkra és megfogadjuk, hogy legközelebb kibékülünk velük. Nem akarjuk, hogy csak egy árnyék is maradjon életünk szép, rózsás egén.

A képzelet olyannak mutatja a világot, a minőnek lennie kellene: csupa türelmesség, egyetértés, jóság. „Pedig hát ez nincs egészen így,“ mondja még mindig az ész. De vannak erények, félrevonult szentéletű emberek, nemes lelkesedés, a nagylelkűség fönséges poétái, csak mi nem látjuk mindet. Aztán érezzük, hogy szívünkben elférne ezerszer több szeretet, csodálat és rajongás. Szeretnénk jóakaratunkat kiterjeszteni nemcsak mindazokra, akik körültünk vannak, de messze, ki az egész ismeretlen emberiségre; mint ahogy néha meglep a vágy, hogy betöltsünk a hangunkkal egy nagy visszhangos völgyet. — Ilyenkor a fölizgatott leiekből kipattan a teremtés szikrája. A színműíró előtt hatalmas dráma körvonalai imbolyognak, a bankár elméjében merész vállalkozás terve kavarog, az építőmester századokat legyőzendő világhíres épület formáit látja. De a zajos társalgás megszakítja a magányos, nagy gondolatokat. Beszéd tárgyául nem elég többé holmi közönséges téma, sorra kerülnek a nagy férfiak, a természet fönsége, a legfontosabb társadalmi kérdések, a népek testvérisége, a világűr végtelensége, a lélek halhatatlansága. Sasszemekkel nézik végig a mindenséget, királyi mozdulatokkal és népgyűlési hangon beszélnek, nem találva eléggé nagy szavakat, eléggé hiperbolikus jelzőket, hogy kifejezhessék a bennük áradozó érzelmeket. És ilyenkor, ez a néhány jó barátból álló társaság, ez a négy fal oly szűk, oly kevés nekünk. Szeretnénk erkélyen állni és lángoló szavak zuhatagát ontani a bámuló sokaságba, vagy színpadról fönséges monológgal hatni tönkre a tömött földszintet

Mindenki ügy könnyít lelkén, ahogy tudja: egy nagy költő mennydörgő strófáját szavalva, egy híres színész kiáltását utánozva, vagy egy mellből kivágott magas C-t próbálva kiszorítani. Minden megváltozott körültünk és bennünk, azt látjuk, hogy végtelen jövő tárul előttünk, érezzük, hogy még elég fiatalok vagyunk a szerelemre, dicsőségre, gazdagságra s mikor minden pohár összekoccan, az éljenek, a vidám kiáltások e zűrzavarában mintha meleg, csillogó porfelleg szállt volna le, melyben nem látszik más, csak a szemek ragyogása, az ajkak mosolygása, mert ah, új korszak nyílt meg az emberi nemnek.