részlet

jelenkor

Válogatta és fordította
Vonnák Diána

© Serhij Zhadan 1995–2022
All rights reserved by and controlled through Suhrkamp Verlag Berlin.

Előszó: Остап Сливинський: Сергій Жадан: Новий правопис української літератури © Dwutygodnik. Strona kultury, 2022

Kötetünk az alábbi kiadásokból készült:
Марадона. Нова книга віршів © Фоліо, 2007
Вогнепальні й ножові. © Клуб Сімейного Дозвілля, 2012
Господь симпатизує аутсайдерам. 10 книг віршів © Клуб Сімейного Дозвілля, 2015
Життя Марії. Книга віршів та перекладів © Meridian Czernowitz, 2015
Тамплієри. Нові вірші, 2015–2016 © Meridian Czernowitz, 2016
Антена. поезії © Meridian Czernowitz, 2016
Динамо Харків. Вибрані вірші, 1995–2017 © А-Ба-Ба-Га-Ла-Ма-Га, 2017
Список кораблів. Нові вірші, 2018–2019 © Meridian Czernowitz, 2020
Псалом авіації © Meridian Czernowitz, 2021

Hungarian translation © Vonnák Diána 2023
Magyar kiadás © 2023 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Féder Márta
Borítókép © Pavlo Makov (a page from Abracadabra 1)

ISBN 978 963 518 283 1

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Szenderák Bence
A fordítást lektorálta Körner Gábor
A szöveget gondozta Hradeczky Moni
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Osztap Szlivinszkij Szerhij Zsadan – az ukrán irodalom új helyesírása

„Folyamatosan arra vágyunk, hogy megosszuk másokkal az örömünket: ez a vágy késztet rá, hogy összeszedjük a szavainkat… A tüdőt szétfeszítő öröm – mert a lehető legjobb dolog történt velünk azáltal, hogy éppen itt, e furcsa mindenség közepén születtünk, fájdalmas és édes egyeneseinek metszéspontjában, a boldogok és engedetlenek ege alatt” – írja Szerhij Zsadan A hajók felsorolása című kötetét betetőző vallomásos esszében.

2022. február 24-e óta, mikor Oroszország totális háborút indított Ukrajna ellen, Szerhij és én csak egyszer találkoztunk. Erre persze Harkivban, az ő városában került sor. Bár miért is evidens, hogy ott? Ma, mikor egész Ukrajna állandó mozgásban van, ez egyáltalán nem magától értetődő. Miért ilyen elkerülhetetlen, hogy ember és tér ennyire kölcsönösen befogadja egymást: ha Zsadan, akkor Harkiv, ha Harkiv, akkor Zsadan? Mikor olyan költőről beszélünk, mint Szerhij Zsadan, mindig a hol és a mikor kérdésére koncentrálunk, arra, hogy állandó szükségünk van a koordináták, a tér- és időbeli helyzet meghatározására. Igen, Zsadan a mi itt és mostunk. Ő a konkrét város, ahol él – és amely nélküle biztosan üresebb lenne –, a konkrét nevekkel és arcokkal teli, zöld külvárosok, melyeket hirdetések tarkítanak, üres terek szabdalnak. Mindezek mellett azonban mégis: ő a bárhol, bármikor, talán csak épp pár különös sajátossággal: kicsit több itt a szeretet, mint máshol, és mindenképpen több a halál.

Június elején kisebb társaság gyűlt össze a nyelvész és kritikus Jurij Seveljov emlékházában, ahol mostanában irodalmi rezidenciaprogramok működnek: önkéntesek, katonai logisztikusok, mentősök és haditudósítók, akik a megtörténtek ellenére igyekeztek megmaradni annak, akik előző életükben voltak – költőnek, zenésznek, színházi és kulturális menedzsernek. Szerhij Zsadan is ott ült az asztalnál, és úgy tűnt, egyszerre van végtelenül jelen és végtelenül távol is. Bár mindvégig részt vett a beszélgetésben, folyamatosan telefonált, üzeneteket közvetített, számokat és neveket ellenőrzött. A figyelem középpontjában maradt, mégsem volt ott, egyszerre tartózkodott a város tucatnyi pontján; ha épp letette a telefont, azonnal más hangon kezdett beszélni, mesélt valamit, viccelődött; percenként más és más ember volt, mégis mindvégig eltéveszthetetlenül önmaga. Mikor befejezte a történetét egy rockkoncertről, amelyet a harkivi metróban tartottak, vagy talán a könyvről, amelyet még a háború előtt kezdett írni, és amely valószínűleg befejezetlenül marad, áttért egy marhacsordára, amelyet sikerült kimenteni a megszállt területektől. E történetek egyike sem volt szerep vagy választás – mind elkerülhetetlen volt. Ilyen Tetris-életben egy Szerhijnél kevésbé rugalmas ember körül nagyon sok üres tér maradt volna (márpedig az üresség és az árnyék, mindaz, ami elkerüli a figyelmet, gyilkos dolog a háború idején); neki sikerült – sikerül – teljesen kitöltenie magával, ezáltal veszélytelenné tenni ezt a szétrombolt teret, elsimítani az egyenetlenségeket, lekerekíteni a legélesebb széleket.

Csak akkor tud valaki ennyire fontos hang lenni a saját városa, közössége, országa számára, ha rendelkezik azzal a ritka képességgel, hogy egyszerre legyen különböző helyeken és időben; hogy anakronisztikus és területen kívüli legyen. A költő, Márai Sándorral szólva, az, aki „mindig másra gondol”. Ki is egészíthetjük: a költő az, aki valahol máshol is van.

A költészet – anakronizmus

Szerhij Zsadan nem 2022-ben kezdett a háborúról írni, hanem már 2014-ben, mikor Oroszország először megtámadta Ukrajnát. Balladák a háborúról és az újjáépítésről című kötete még 2001-ben látott napvilágot, mikor a háború (szükségképpen) valamiféle metaforikus és absztrakciós szerepet töltött be. Mert a háború sosem kezdődött és soha nincs vége. Nem, nem csak itt, ahol Szerhij él, „a boldogok és engedetlenek ege alatt”, akiknek több boldogságot és fájdalmat kellett átélniük, mint sok más embernek ezen a földön; ahol „reggelente átlépi a határt a halál; nem, nem csak itt. Úgy általában, globális léptékkel mérve a háború soha nem ért véget; csak néha levegőért kapkodott, és akkor azt mondtuk: béke. Azt képzelhetnénk, nagyon nehéz e felismerés tudatában élni. De valójában nem az: ha azt gondolnánk, hogy az életünk kivétel a dolgok békebeli rendje alól, hogy egyedül velünk történik meg a háború kataklizmája, elvesztenénk a bátorságunkat: sokkolna és kétségbe ejthetne, hogy példátlan helyzetben kell helytállnunk. De még a legrémisztőbb háború is megtörtént már valaha, ha nem is nálunk és velünk; mi csak váratlanul éles kanyart veszünk a végeláthatatlan emberi úton, úgyhogy egyszer minden rendben lesz, egyenesbe állítjuk majd megint az elrántott kormányt. A költő anakronisztikusan tekint a háborúra: nem csak azért, mert a háború visszafordítja az időt, megfoszt minket munkánk gyümölcsétől, felszínre hozza az ősit és az ösztönöst; azért is, mert a háború valójában nem tartozik teljesen semmilyen időhöz, semmilyen korszakhoz sem. A háború (fekete?) tükrök terme, amelynek mélyén korszakok sötétjét látjuk.

Igen, mindez már megtörtént valaha. Szerhij Zsadan egyik utolsó kötete, A hajók felsorolása, amely az orosz–ukrán háború alatt, 2014 után született, már a címében is Homérosz Íliászának második énekére utal: ezek ugyanazok a hajók, amelyek a trójai háborúba indultak, hajók, amelyek többsége soha nem tért haza. Ma úgy tűnhet, Homérosz borzalmasan unalmas, ahogy felsorolja az 1186 hajót és a helyeket, ahonnan útra keltek. Miféle költészet ez, még ha epikus is? De valószínűleg ez is a költő küldetése, főleg ilyen nehéz időkben: gondosan feljegyezni azt, ami egyébként nyom nélkül elmúlt volna, rögzíteni azok nevét és címét, akik kimaradtak a hősök hivatalos jegyzékéből. Ezt a lehető legpontosabban szükséges megtenni: „Az igazi költészet mindig / a pontosságon / áll” – írja Szerhij Zsadan. Miért? Talán hogy ne legyen olyan ijesztő azoknak, akik a jövőben követik majd ezen az úton – és követni kell majd, ez biztos. Hogy nyomára bukkanjanak valakinek, aki már járt itt.

Nem változott a háború, még akkor sem, ha a parittyát és a kardot felváltották a rakétatüzérségi eszközök és a katonai drónok: magját és minden további aspektusát is a félelem és harag, bátorság, csonkítás és halál adja. Fizikálisan az ember éppen olyan sérülékeny, mint Homérosz korában vagy a középkorban, amelyet Zsadan a 2016-os Templomosok című kötetében idéz meg. Semmi nem változott, a középkor most is sokat taníthat nekünk, sőt védelmet is adhat: „A középkor, mint egy megszelídített állat, / a vártán áll, és minden érkezőt feltart.”

A megnyugtató illúzió ellenére, amelyben egész idő alatt éltünk, a történelem „termelése” nem állt le, izzó műhelyei újra meg újra magukhoz vonzanak minket. Rendszerint így történik, különösen errefelé, ahol Szerhij Zsadan és az ő hősei élnek: nagyon közel Hadész bejáratához, „fájdalmas és édes egyeneseinek metszéspontjában”. Ha a konkrét földrajzi helyet keresnénk, akkor nevezhetjük Közép-Kelet-Európának ezt a területet. Szerhij Zsadan világosan érti a régiót összefogó közös történeti sorsot. Nem véletlenül egészülnek ki Mária élete című, a Krím annektálása után egy évvel, a donbaszi háború idején megjelent első kötetének versei olyan Czesław Miłosz-versek fordításaival, amelyeket Miłosz a megszállt Varsóban írt; és nem véletlen, hogy a Templomosok a középkori utalásokon túl egy olyan verset is tartalmaz, amely a gettóról, valószínűleg a második világháború egyik gettójáról szól – valahol itt, Európa keleti részén. Kivetett terület ez, ahová nem ér el jó hír: „A gettóban nincsen neved már. / A mosott ruhát elviszi az ár. / Pásztorok hangját hallani.” Ez, a gettó is egy láncszem a szerencsétlenség láncolatában, amely, mint egy kút csörlőjére, úgy tekeredik Közép-Kelet-Európa testére, és amelynek itt is van a helye.

De van itt egy paradoxon: hiába erős és könnyen kiolvasható ez a regionális egység a történelmi korokon át, a saját korunkban állva sokkal nehezebb tájékozódni; a kortársság olyan, mint egy szigetcsoport, amelyben egyes, szerencsésebb szigetek szépen kivilágítva, boldogan, mások sötétre és magányra ítélve élnek. Szerhij Zsadan 2015 és 2021 között megjelent köteteiben gyakran felbukkan ennek a geopolitikai magánynak a motívuma, azoké, akik a történelem szelének kitéve élnek. „Az országomban senki rég nem hisz már / a nyelven, amin írok, nem ért senki más” – írja a Mária élete egyik versében. Ez a geopolitikai magára hagyatottság gyakori és keserű motívum az ukrán irodalomban. De míg például Jurij Andruhovics Perverzió című regényében vicces és gúnyos, már-már abszurd, ahogy az ukrán főszereplő képtelen hazugságokkal írja le a külföldieknek az országát, Zsadan verseiben ugyanez a motívum komoly, bár nélkülöz bármiféle drámát, nincs benne semmi a megbántott gyerek sértődöttségéből. Zsadan érti, hogy ez a magány és magára hagyottság részben annak a következménye, hogy az ukrán társadalom a saját maga számára sem alakított ki egy közös, mindenki által értett nyelvet. Önmagunk számára is kiolvashatatlanok vagyunk, mint egy hanyagul, mindenféle kézírással összevissza teleírt füzet. Először magunkat kell megfejtenünk.

Túl sok halál

„Nem élünk eléggé a párbeszéd lehetőségével – mondta Szerhij Zsadan egy 2016-ban adott interjújában. – Sőt, sokak számára már a párbeszéd gondolata is kapitulációnak tűnik. És ez rettenetesen nagy butaság.” Az ebből az időből, az orosz–ukrán háború első éveiből származó verseit, esszéit, nyilvános megszólalásait áthatja a beszélgetésbe, párbeszédbe, az egyeztetni, megoldásokat keresni, meggyőzni képes nyelv erejébe vetett hit. Azzal nem lehet párbeszédet folytatni, aki azért jött, hogy megöljön: ez már, sajnos, nem szavak kérdése, mi több, nem is az irodalomé. Olyan honfitársakkal folytatott beszélgetésről van szó, akik éveken át menekültek a felismerés elől, hogy civilizációs megosztottságban élnek, hogy ez a repedés hétről hétre, hónapról hónapra növekszik, és már nem lehet egyszerre itt is, ott is lenni. Oroszországgal is, Európával is; a szovjet múltban is, és az európai jövőben is. Zsadan hiszi és bizton állítja: egyszerűen nyitni kell feléjük, megmagyarázni, megszabadulni az előítéletektől. Végül megszólaltatni, odahívni (végre?) a mikrofonhoz őket, hogy elindulhasson a vita.

„Csak akkor lesz köztünk ellenség, / ha mi magunk is ellenségként viselkedünk” – írta Szerhij Zsadan a Mária életében. És mintha ezt a gondolatot folytatná a kötet egy másik versében:

Az ördögöt, Mária, egyetlen szabály vezérli:

bőröd alá mézet és ónt fecskendez,

és hozzávarrja szívét-fejét a testedhez.

Az akkori szövegek és megszólalások sorai között (vagy magukból a sorokból) kiolvasható az ellentét „az ördög”, aki ránk kényszeríti a gondolatot, hogy a konfrontáció és a gyűlölet elkerülhetetlen (értsünk bárkit ördögön: politikusokat, ideológusokat, „a történelem szakácsait”), és a „hétköznapi” emberek között, akik mindenképpen találnak közös nyelvet, elég abban segíteni, hogy hol keressék (ez pedig főképpen a kultúra feladata). Hiszen ők azok, „a történelem szakácsai”, akik „általános elembertelenedést akarnak kikényszeríteni […], és azt mondják, a háború idején muszáj gyűlölni, bizalmatlannak lenni és gyanakodni” – ahogy egy 2017-es interjúban mondja.

Valószínűleg ezekből a meggyőződésekből született a 2017-ben megjelent Az intézet, minden kétséget kizáróan az ukrán háborús regények egyik legjobbja, a háború csapdájából való megváltás keresésének regénye. A regényszöveg egy hétköznapi ember tudatfolyamán fut végig, akit a háború (mind ideológiai, mind gyakorlati szempontból) váratlanul ért. A főszereplő nem egészen érti sem azt, mi történik, sem azt, hogyan és miért. Csak azt tudja, hogy valamit tennie kell, hogy egy helyben ülni képtelenség; a háborúról alkotott hevenyészett felfogása mondhatni kísérleti úton, a valóság érzékelésén keresztül jön létre. És az ő értelmezésénél jobbat nem ajánl a regény az olvasónak: meglehetősen kellemetlenül érezzük magunkat, mert egy közös, nagyon kényelmetlen hajóban evezünk a főhőssel, ahonnan alig látunk ki.

Kinek az oldalán áll a regény főszereplője, a tanár Pása? Ő maga se tudja. Erre a kérdésre Pása, „mint mindig, most is kelletlenül azt válaszolta, hogy őt ez nem érinti, hogy neki senki nem felel meg, ő nem áll senki oldalán”. Válaszok keresése helyett az unokaöccsét próbálja megtalálni, aki csapdába esett a megszállt területen, és akit bármi áron meg kell mentenie. Szavak százai helyett kilométerek százai következnek. A gondolat munkája helyett a szív munkája.

És mi van, ha ez tényleg lehet kiút? Inkább aggódni gondolkodás helyett? Inkább megmenteni valakit a dolgok megbeszélése helyett? Úgy tűnik, Az intézet terében Szerhij Zsadan valóban ebben hisz. „Sok ember létezik – jegyzi meg a már idézett interjúban –, akik teljesen más lencsén keresztül tekintenek erre. Nem Ukrajna vagy épp Putyin ellen vannak, hanem a maguk párhuzamos valóságában élnek. És az csak bizonyos pillanatokban érintkezik a miénkkel, a háború valóságával.” Ez teljes mértékben vonatkoztatható Az intézet főszereplőjére is, hiába éli a háború objektív valóságát mélyebben, mint az emberek nagy többsége. Engedni, hogy egy ilyen ember szemével nézzünk; megpróbálni beindítani az érzelmi ráhangolódást közte és az olvasó között – lehet, hogy tényleg ebben áll a megváltás és a győzelem? Lehet, hogy valami kémiai reakció indul be ettől, amely során hatalmas mennyiségű jóság keletkezik? Valószínűleg nem tévedek, ha ilyen optimizmust tulajdonítok a regénynek. Ugyanis beleillene Szerhij Zsadan legfőbb világnézeti forgatókönyvébe (vajon még használhatom itt a jelen időt?): a jó, bár egyszerű és esetlen emberek, akik nem foglalkoznak bonyolult kérdésekkel, biztosan kihúzzák a világot a szarból.

Hogy ezután mi történt? Őszintén szólva nem tudom. Azóta, 2020-ban megjelent Zsadan Fegyverszünet aratásra című drámája, amely legalább annyira Az intézet antitézise, amennyire a regény maga az akkori versek folytatása.

A Fegyverszünet aratásra talán Zsadan legszomorúbb, legfénytelenebb műve. A hallgatás drámája ez, bár minden szereplője megállás nélkül beszél. Még a némák is beszélnek a darabban, de ebből sem származik sem jó, sem megértés, sem remény. Inkább még nagyobb lesz az üresség. „Nincs elég szó. A szavak fogytak el először. Minden összetört, mindenki a maga nyelvén beszél, senki nem hall senkit, senki nem ért senkit” – mondja az egyik szereplő, Sura néni. Míg Az intézet főhőse rendelkezett valamilyen szintű megértéssel – ha az események menetéről és okáról nem is, arról igen, hogy neki magának mit kell tennie –, a darabban ennek már nyoma sincs. Míg Pásának volt célja (hogy megmentse az unokaöccsét), a Fegyverszünet aratásra hősei már csak azt értik, hogy valahová el kell menniük, akárhová, nehogy itt ragadjanak. Így persze soha nem döntenek. Ott maradnak a házban a holttesttel a folyón túl, amin nem lehet átjutni, azok lövedékeinek kereszttüzében. De lehet, hogy nem is azokéban. Mert nem tudják, és talán sosem tudják majd, hogy ki, és, ami még fontosabb, miért lő rájuk.

„Az van, hogy túl sok a halál körülöttünk.” Ez talán magyarázata annak, hogy mi változott Az intézet megszületése után eltelt három évben. A Fegyverszünet aratásra már nem lát reményt a párbeszédre, a megértésre, a menekvésre. Az igazat megvallva egyáltalán nincs remény. Mióta Pása elindult a maga elkeseredett útjára, túl sokan meghaltak, és az egyszerű, de jó emberek nem menekültek meg, sőt, a naivitás sem bizonyult ártatlannak. A dráma Koljájáról – aki annyi mindenben emlékeztet a regény Pásájára a maga „engem ez a maguk háborúja a legkevésbé sem érdekel” attitűdjével – kiderül, hogy valószínűleg az oroszbarát szeparatisták oldalán harcolt, és semmilyen szempontból nem jóindulatú, naiv ember. Ugyan miről lehetne beszélni vele?

Új helyesírás

A költő kissé zavartan áll mindezek közepén. Hogy is érezné magát, ha kudarcot vallanának a szavak? Ha olyan sokat közülük, mint kiderült, hiába mondtak ki?

Lehet, hogy nem a megfelelő szavak voltak? Ebben a halvány reménysugárban megnyugodva a költő leül, hogy azt tegye, amit a költők ilyen vészterhes helyzetekben szoktak: elkezdi szétszedni, megjavítani, tisztítani a hangszerét. Megpróbálja megjavítani a nyelvet.

Zsadan egyik könyvében sem tematizálta annyira a nyelvet és az írást, mint A hajók felsorolásában. Túl sok a halál körülöttünk – sajnos valóban túl sok. Mégis, ahogy a színdarab Koljája igyekszik menteni a búzát a tűztől, a költő is megkísérli megmenteni a nyelvet a haláltól. Pontosabban az olyan mennyiségű haláltól, amely mellett a nyelv a dekompenzáció szakaszába léphet, amelyben már nem lesz képes megújítani saját működési funkcióit. „Az a bajunk, hogy félünk a / dolgokat a nevükön nevezni” – írja Zsadan az Új helyesírás című versciklusban:

Eltévedünk a nevek közt, az élőket

halottak nevén szólítjuk,

beengedjük a halál nyelvét

a magunk tartományába.

A hajók felsorolása főszereplői pedig már nem a korábbi könyvek megszokott alakjai – tetoválók, martalócok, adventisták, romák, állomási virágárusok és a többiek –, hanem „gyászos idők nagy költői”, akik talán nem bizonyulnak elég nagynak, és koruk sem elég gyászos ahhoz, hogy taníthassanak valamit a kortárs költőnek, aki fölött a mi vészterhes téridőnk mond ítéletet.

Mégis, A hajók felsorolása szerzőjének van néhány tanácsa:

olyan ország költője, ami védtelenül

megfagy, ha megérzi a telet,

beszélj a reményről –

a félelemről és a kiúttalanságról majd azok beszélnek,

akik nem olvasnak téged.

Persze egyelőre ezek csak deklarációk, retorikus, performatív konstrukciók. Milyen lesz végül ez az új helyesírás – és lesz-e? Milyen lesz az új háború új irodalma, a háborúé, amelyhez hasonló nem volt a közelmúlt ukrán (és európai) történelmében? Felszabadító háborúé, amely ugyanakkor kimerítő háború is? Egy nemzeti felszabadító háborúé (mikor mi azt hittük, hogy ezt a terminust a történelemkönyvek lapjai közé temettük már)? Milyen lesz ez a régi-új, futurisztikus-archaikus nyelv?

Valami elindult már, valami Szerhij Zsadan részéről merőben új, amely egyelőre még nem jelent meg kötetben. Valami olyasmi, mint a Madár című dalvers, amelynek az eleje mintha ezeréves mélységből szólna:

Repül a madár mély, fekete víz felett,

Kering a madár, jaj, sok bánatunk felett,

[…]

Madárnak te árnya, könnyű madárlélek,

Egyetlen a föld és felette az ég egy,

Most nyílik meg az ég, boltozata reped,

Most kezdődik minden

Nékem és teneked

Tisztán emlékszem, hogy ez a vers visszhangzott – Szerhij Zsadan és a DakhaBrakha együttes előadásában – a fejemben a nyár eleji harkivi látogatásom alatt. És akkor, Jurij Seveljov lakásában is. Aznap szokatlanul csöndes volt a város, sütött a nap, napközben nem volt egyetlen légiriadó sem. Nekem pedig az jutott eszembe, hogy a csönd és a napfény ilyen óráiban tényleg elkezdődik minden. Új szavak kezdődnek. Elkezdődik, amit majd azokkal a szavakkal nevezünk meg.

2022

1995–2013

Az ukrán időmértékes verselés vége

ebben az épületben ők éltek is valaha

látod még ott az ablakfán a vörös festék maradéka

hámlik régről mikor valaki kitalálta hogy beköltözteti mindüket

egy házba lehessen hallani ahogy az előszobákban lélegeznek

a szél légzését a félelem struktúráját közben te

az udvart nézed ahol

aszfaltot simítanak a katonák

és fenyőket ültetnek

az éjszaka közepén vitték el őket szétrohantak a vállukról

mint párkányokról a patkányok

az álmok

végül rájuk izzadt a szürke ing is

testükben lapulva várt a sárga húgy

mint a csempészáru

azoknak akik elvitték őket tetszett az éjszakai élet illata

az izgalomtól lucskos szürke fehérneműik

a nőik ahogy az arcukon szétkenődött

a rémület és a smink

a sarki újságosnál felforrt a limonádé

bőrüket összehúzták a ragadós lila cseppek

ujjukra és szájuk sarkára tapadtak

potrohukkal elnehezült méhek simogatták a ruhákat a szemhéjakat

és az épület árnyéka úgy siklott a lábuk felé mint az özönvíz

inkább hazaérni hamar az ajtót szorosra zárni

a lánccal a zárral a fekete lakattal

figyelni ahogy motoz az ajtón

és a járomcsont alatt a szél

figyelni ahogy dobol a napfény

a függönytelen ablakokon

elvitték őket

át az utcán gyorsan

fekete autók gyomrába hajtották mind

egy darabig még azt az oxigént lélegezték

a gyomrukba az épület oxigénje szorult

nehogy véletlen kijusson akárcsak egy csepp

szabadság nehogy egy cseppnyi hisztéria

később mikor a szavakat majd szét akarod választani

azt amit egyszer is használtál attól amihez soha nem nyúltál

nem tudod nem érezni a csöndet ami széthasítja

az éjszaka magját körös-körül a megkínzott csöndet

bármikor ha visszatérsz

mert valamikor régen itt forró lexémák darabjai

hűltek ki félelemmel eltorlaszolt torkokban

és az elkomorult tekintetű

fekete füzetes grafitceruzás férfi után csak

a döglött madárként lezuhanó csönd maradt

egyszerűen vannak ilyen épületek

ahol az a végső határ különösen baljós

ahol sekély a pokol és közel vannak az ércek erei

és az idő úgy látszik ki mint széndarabok a földből

ahol elkezdődik a halál és vége lesz az irodalomnak

Harkiv Hotel

dekadens zenekar játszott a hetvenes évek

végén a harkiv hotelban

lopott repertoárral zsigeri mélynyomóval

egy rothadó rendszer csillogása és kiizzadt vére volt

mint az iskolaújság amire máig emlékszel

gyerekkorodból

az ország alkonya a cseka langyos lehelete

harkiv vidéki város csupa sárgabarack és késelés

most itt alszunk együtt ebben a szobában

és nem halljuk a zenekart

csak a telefonkagylók édeskés illata marad

a rágógumi fehér csomója amit valaki

az asztallap aljára ragasztott és lóg mint egy denevér

a smucig öreg zenészek akik túléltek mindent

és most itt nyafognak az első adandó alkalommal

az idő kitöri mindenki nyakát

kérdés nélkül

egyetlen kérdés nélkül

ajj az a partizánháború amit vívtak

néhányan még most is hisznek benne híreket várnak

és felbukkan most is az a háború csendben előlép a ködből

a fájdalom stigmáját teszi az alvó gyerekekre

a nap mozdulatlanul hever a dombokon

valamivel a fecskék és a villanydrótok fölött

ha valaki követni akarna minket

nem talál majd nyomokat bármennyire igyekszik

igen igen győzködöd: jimi hendrix

az a vén gazember

amúgy igazából ukrán volt

igen az apja zsidó az anyja mulatt

az előkészítő karon tanult

emigrált még az első zsidóhullám előtt

ott kint aztán leépült szellemileg és erkölcsileg is

kiverekedte magát a közösségből otthagyta a cserkészeket

mi van nem hiszed?

felvett néhány számozott albumot

torkán akadt a saját hányása

a saját szarába fulladt

ti ukránok mind ilyenek vagytok

hideg edények bennük az idő arcok és tárgyak

emlékektől sebzett tanúk elmosott gátak

olyan ez akár egy folyó egyre csak folyik folyik

akár átúszod akár nem

az érettség olyan mint egy céltalan tinilány

aki elkésik eltűnik nem mondja meg

aki már tudja: megteheti hogy nem jön

de azt még nem hogy miért

welcome to be hotel kharkiv

béketárgyalásokra érkező vonat

a fejünket szeméttel tömjük tele

és a folyosóról a hangok mindig velünk maradnak

az üresség érintései mindig velünk maradnak

súlyos fekete oszlopok tartják a világot

a lány meghosszabbította itt-tartózkodását

továbbra is levelekre várt

hagyd meg a címed, van hova felírnod?

harkiv hotel, itt hagyhatod a nevemre.

de soha-soha nem volt olyan

hogy bárki bármit

hagyott volna.

Donbas Independent

A fákon a begyűjtetlen méz felfő,

Volodimir Szoszjura ifjú költő

hanyag végzetét kijátszva vetődött oda

a porig bombázott

harkivi frontra.

Hajdamaktalpak alatt törik szét az üveg,

egész a zsidó negyedig csörtet el a meleg,

a szürke ég pállott ózont ereszt

a tripperes gyárzóna terei

felett.

Szobák sötétjébe odakevert fények,

kockacukor-omlású háziszappanok,

verandák,

sikátorok,

újságsorok:

átjár az egész, míg eltelnek az évek.

Folyókon jégzajlások,

vasútelágazások,

sok elveszett füzet, érme, levél. Ennyi a város,

dolgok és helyek összezsúfolva, halomban állnak:

a szem csapdájában vergődő vadállat.

De ez az áramlat már felkap és elragad,

a lelkiismeretnek egy gondja se marad,

át a vízvezetéken,

át a barakk madarain,

a fehér palatetők

ültetvényein.

Füledben zúgó vízzel otthagy majd a halál,

brómadagokkal,

megoldatlan gonddal,

arcodon borotva, megannyi feladat,

telefon, a kezedben kommünár

fejadag.

Súlyos terhet hagy majd válladon a halál,

házakra állványt keríts,

budikba égőt találj,

a dúlás enyhülését, a hőséget hagyja rád,

hogy minden a fejed fölött

repül majd tovább.

A szalmasárga tarlón, a nemlét

idején a jussodból csak az nem vész oda,

amit a pupillák már beittak magukba,

de a messzeségben mindaz már senkitől sem

függ: sem az Istentől, sem pedig tetőled.

Tartalom

Osztap Szlivinszkij: Szerhij Zsadan – az ukrán irodalom új helyesírása / Сергій Жадан: Новий правопис української літератури, 2022

1995–2013

Az ukrán időmértékes verselés vége / Кінець української силабо-тоніки, 2001

Harkiv Hotel / Готель Харків, 1999

Donbas Independent / Donbas Independent, 1997

[Valahogy felnőttél itt az államok sorközében] / [Якось-таки ти виріс в цій шпарці поміж держав], 1995

Kínai konyha / Китайська кухня, 2002

A századelő kultúrtörténete / Історія культури початку століття, 2001

A folyosói takarítónők / Прибиральниці коридорів, 2003

Szocializmus / Соціалізм, 2004

A megszálló rezsim előnyei / Переваги окупаційного режиму, 1998

Lukoil / Лукойл, 2007

Rózsák és revolverek / Револьвери і троянди, 2006

Idénymunka a Kárpátokban / Сезонна робота в Карпатах, 2007

Harminckét nap alkohol nélkül / Тридцять два дні без алкоголю, 2009

Szeretni téged mindhalálig / Любити тебе навiть по смертi, 2012

Ilyen helyzetben Jézus feltámadna / Ісус у таких випадках воскресав, 2012

Ezreddobok / Полковi барабани, 2012

Kerékpárok / Велосипеди, 2012

[Mint a nehéz kőszén az erdei gyökerek közt] / [Важким кам’яним вугіллям в корінні лісів], 2011

Kövek / Камені, 2010

2014–2021

[A város, ahol elrejtőzött] / [Місто, в якому вона заховалася], 2014

Orrszarvú / Носоріг, 2014

Terhesség / Вагітність, 2014

Tű / Голка, 2015

Kattant / Псих, 2015

Katonalelkész / Капелан, 2015

Templomosok / Тамплієри, 2016

[Elég lesz már, untig elég neked, kapitányom] / [Досить тобі, капітане, все – досить тобі], 2018

Már három éve a háborúról beszélünk / Три роки ми говоримо про війну, 2017

[Hosszú vasárnapi zsoltár a légi utazáshoz] / [Довгий недільний псалом авіації], 2020

[Olyan ár lesz] / [Буде така вода], 2020

[Visszatérnek a télre elhagyott…] / [Люди повертаються до будинків], 2021

[Megy az agronómus] / [Ходить агроном], 2021

[Nézzük] / [Дивимось], 2021

[Odaáll a család a közös képhez] / [Так стають до сімейного фото], 2020

[Jó alkalom ez megköszönni a lehetőséget] / [Ось і добра нагода подякувати за можливість], 2021

[Őszi madárvonulás sávja választja el] / [Поміж тим, що ми встигли втратити], 2020

[Túl sok a politika mindenben, túl sok a politika] / [Забагато політики, в усьому — забагато політики], 2020

[Gyászos idők nagy költői] / [Великі поети печальних часів], 2020

[Csak nyelvnek ne nevezd] / [Лише не називай це мовою], 2020

Új helyesírás / Новий правопис, 2020

Madár / Птах, 2021

2022–

[A hó rövid történetét…] / [Коротка історія снігу], 2022

[Olyan érzés, mintha november közepe…] / [Відчуття, ніби щороку], 2022

[Úgy kellett történnie, hogy az égen a vágások közt] / [Мало статися так, що серед надрізів по небу], 2022

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0