Arany János

NÉPIES POLITIKAI CIKKEK

ISBN 978-615-6798-18-3

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

Önkényes sereg

Segítsünk a hazán!

Ismerkedés

Országcímer, nemzeti szín

Mentsük meg a hazát!

Kinek van igazsága?

Mik voltunk? Mivé leszünk?

Fellázadtunk-e mi magyarok?

Önkényes sereg

I.

Híre fut az országban, hogy a minisztérium önkénytes sereget verbuáltat, ötven forint foglaló, egy réz húszas napszám mellett, három esztendőre.

„Ahol van ni! – elkezdi az én szomszédom, – ahol van ni! Mindig is mondtam én, hogy e' lesz belőle. Tudtam én, hogy ennek a szabadságnak keserves lesz a vége. Tudtam én, hogy ez nem esik meg háború nélkül”.

Az én szomszédom úgy tett, mintha őkelme igen okosan beszélne; én pedig nem szóltam rá se fehéret, se feketét, csak hallgattam és néztem, mint a sült hal. Hadd beszéljen, mondok, több bolondot is, majd felvilágosítom utóljára.

Szomszéd polgártársam vérszemet kapott, s megint elkezdte:

„Megmondtam” aszondja „megtudtam! Másszor is volt már az így. Hallottam a régi öregektől, hogy volt már egyszer ilyen világ. Felütötték a tarka zászlót, kitették a hordó bort, s kiabálták: szabadság! szabadság! Hát pedig annyira jártak a szabadságtól, mint Makó Jeruzsálemtől. Csak azon vették észre, hogy hátuk megé termett a vasas német, aztán lett sip! sup! Azért kötve hiszem én az efféle bolondságot. Elhiszem, elhiszem, de mindig élek a gyanúperrel, mert tudom, hogy többnyire kutya van a kertbe”. A szomszéd rám nézett, a szeméből is kiláttam, hogy okosabbnak tartja magát nálam. Én csak hallgattam és a fejemet csóváltam. A szomszéd megint nekifogott a beszédnek.

„Egye meg a szabadságát. Mit ér nekünk az ilyen szabadság? Inkább menne az ember úr dolgára, mint háborúba. Roboton az ember csak elfárad, legfeljebb a tenyere törik föl, de az kutyabaj! kitelik a maga foltjából: hanem a háború, az már egy kicsit másforma, ott az embernek ízibe elütik a gombját, – századik sem viszi haza a fogát. Csak jobban is volt, ahogy volt. Azt gondoltuk, rosszul van, mert elég keserves volt a szegény embernek robotolni, füstpénzt, dézmát fizetni; de mégis jobban volt, mert nem féltünk a háborútól. Ott lehet az a szabadság, ha háború lesz, ha nem lesz mit enni, vagy nem lesz aki megegye ami van?”

„Már most bezzeg verbuálnak az urak; csalják a szegény embert katonának: menjen biz a pokolbeli tűz! Menjenek az urak, akik ezt a zűrzavart csinálták. Az is bolond parasztember lenne, aki beállana: mink nem kívántuk a háborút, inkább robotolunk firól fira”.

Nem állhattam tovább, szavába vágtam.

Ejnye szomszéd, mondok, beh okosan beszélne kend, ha értene valamit a dologhoz. De lássa kend, polgártárs, nem úgy van ám az? Hiszen jó lenne, ha a pokolbeli tűz háborúba menne, s mi helyettünk elvégezné: de ha az nem megy, akkor bizony nekünk kell mennünk. Megmondom az okát.

Legelébb is arra felelek, hogy a parasztember felszabadításából lett a háború, s azt kend megtudta előre.

Már megengedjen, szomszéd, azt, hogy háború lesz, sem kend, sem más előre nem tudhatta, még most sem tudja. Az igaz, hogy oly villongós világot értünk, amikor minden órán félhetünk a háborútól: de még most háború nincs, meglehet nem is lesz. Hát mikor elfellegzik, nagy szél támad, viszi a port, zúg, bőmből, recseg a fa az erdőn, azt gondolná az ember, hogy mindjárt kifordul a világ a sarkából, olyan égiháború lesz: mégis feltisztul egy szem eső nélkül. Nem kell mindjárt kétségbeesni.

Hogy pedig a háború éppen a jobbágy felszabadításért lenne: azt hinni gyermekség. Ha kend, szomszéd, azt gondolja, hogy a régi robotnótával vissza lehetne állítni a csendességet: éppen olyan oktondi, mint a kend fia, kit el lehet ámítni, hogy meggyógyul a keze, ha a szék lábát bekötik.

Már ki a tatár csinálna azért háborút, hogy a szegény embert attól a marhadologtól felszabadították. Hiszen abban nincs kára sem a muszkának, sem a töröknek, sem a császárnak, sem a királynak! Legfeljebb az uraknak lehetne, akik a sok jó ingyennapszámot, füstpénzt, dézmát vesztették: de hiszen tudja, szomszéd polgár, hogy magok az urak voltak a tavaszon Pozsonyban összegyülekezve, és magok határozták el, hogy tovább a jobbágyot ne szolgáltassák, a király aztán csak helybenhagyta, megerősítette a törvényt, amit az urak magok jószántából csináltak. Az igaz, hogy az ország megfizeti nekik valamikor a robot és a dézma árát: de mégis elég szívesség tőlük, hogy addig várakoznak: mert csak a nyáron is hánynak szántatlan-vetetlen maradt a földje amiatt, hogy nem volt kivel munkáltatni. De az urak ezért nem haragusznak a szegény emberre hogy is haragunnának, hiszen magok akarták, hogy így legyen; ha egy-kettő van, aki nem akarta, biz a' háborút nem kezd, ne féljen szomszéd. Szerencséjének tartja, ha őt nem bántják. De hiszen ki bántaná? Miért bántaná? A nép, tudom, nem bántja, nincs is oka rá.

Hát ne gondoljon másszor olyan zöldet, szomszéd, hogy a háború a szegény ember szabadsága miatt lesz. Lesz az, ha lesz, azért, amiért hosszas szárazság után eső, hosszas szép idő után égiháború, hosszas egészség után betegség szokott lenni. Tartós meleg áerben gyűl össze az anyag, amiből villámlás és mennykő lesz: tartós békességben szaporodik meg a matéria, amiből háborúnak kell lenni. Már több harminc esztendejénél, hogy békesség van – most, úgy látszik, megcsömörlött a világ a sok békességtől – és ki kell törni a háborúnak. De nem azért, hogy kend robotra nem jár, szomszéd.

A szomszéd nagyokat pillantott rám – én pedig beszéltem tovább:

Most azt mondom meg, miért szabadították hát fel kenteket. No erre egy szóbul is meg lehetne felelni: azért, mert úgy hozta magával az igazság. Mert nem igazság volt, hogy a szegény parasztember maga fizesse az adót, maga állítsa a katonát, maga szolgálja a helységet, a vármegyét, és még ezenfelül annak, aki se nem szolgál, se nem fizet, ő robotoljon, csak azért, mert a hetvenhetedik szépapja olyan földön telepedett meg, amit valaki magáénak tartott. Ez nem igazság volt, igazságra kellett fordulni, az igazság pedig az, hogy ki-ki szolgáljon és fizessen értékéhez képest az országnak, a jobbágy csakúgy, mint a legelső földesúr. De ha a jobbágy robotolna is, úgy őrá több teher esnék, mint másra, azért kellett a robotot, dézmát megszüntetni.

Az igazság kívánta hát, hogy felszabadítsák a szegény embert. De az igazságot, kivált, ha valami költségbe kerül, csak akkor szokták az emberek átlátni, mikor szorul a kapca. No ez a gyarlóság megvan minden emberben, nem haragudhatunk érte.

Régóta feszegetik már, hogy a szegény jobbágyot egy vagy más módon fel kéne szabadítni a nagy teher alól. Szomszéd uram is ösmer több urat, akinek mindig az volt a nótája: vállalja el a nemesség az adónak egy részét; azon legyünk, hogy a jobbágy válthassa meg magát, satöbbi. Sok vármegyében az ily jó urakat üldözték, mert némelyik úr sehogy sem szerette volna jobbágyát szabad lábra állítni.

Ezek a jó gondolkozású urak országgyűlésen is mindig felhozták és sarkallták ezt a dolgot, de kevésre mehettek, mert a másik fél mindent elkövetett, hogy ne legyen belőle semmi. Nem is tudom, mikor lett volna belőle valami; mert hiszen az őszön is mindszentkor beállott az országgyűlés, és tavaszfélig semmire sem boldogultak, akik a szegény nép javát akarták. Tavasz felé azonban megváltozott a világ.

Egyszerre csak híre futamodik, hogy a franciák elkergették rossz királyukat, és nem is akarnak helyette másikat tenni, mert azt tartják: hátha ez sem lenne jobb. No már most, azok a tudós okos urak, akik az ország dolgához értenek, mindjárt átallátták, hogy ebből aligha nagy háború nem lesz, olyan, amiben Magyarországnak is lehet része. Mit csinálnak? Eszükbe jut, hogy ha háború talál lenni, és a szegény jobbágyok a régi állapotban maradnak, az igen rossz lesz az egész országra nézve. Mert hát hogyan lehet azt kívánni a szegény néptől, hogy maga állítsa a katonát, maga fizesse az adót, amiből a katonát tartják, maga adjon neki kenyeret, zabot, szénát, maga vigye azt utána szekerekkel, egy szóval maga viselje a háborúnak egész terhét, a nemesember és nagyúr pedig érje meg avval, hogy öt-hat garas szubszídiumot fizessen, ha akarja, és legfeljebb úgy tegyen, mint a francia háborúkor Győr alatt.. Ez fordult meg a fejükben azoknak a jó uraknak; fel is szólaltak a szegény ember mellett, bátran, hatalmasan, isten áldja meg őket érte. Az országgyűlés beléegyezett, hogy a dézmát, robotot, füstpénzt meg kell szüntetni örökre; ami úrbéri földje van a jobbágynak, legyen az övé, mintha nemesi föld volna. A törvényt megírták róla, fölküldték a királyhoz, aki azt kész szívvel jóváhagyta. Így lett meg a kendtek szabadsága, szomszéd.

Most mondja meg kend maga, nem okosan tették-e az urak, hogy ezt tették? Ha látták, hogy az idő háborúra készül, nem okosan cselekedtek-e, hogy olyan törvényt hoztak, ami szerint az ország baját úr és szegény egyformán viselni tartozik? Nem okosan tettek-e, hogy a kendtek nyakából levettek egy csomó terhet, a háború terhének nagy részét pedig annak a nyakába csapták, aki bírja. Lehetett volna-e ennél igazságosabban cselekedni?

Én azt mondom, nem lehetett volna soha. Ha a nép nyakán hagytak volna minden eddigi terhet, és mégis kiütött volna a háború: a nép nem az ellenség, hanem az urak ellen támadt volna fel.

A szomszéd szemét-száját eltátotta és olyan áhítatosan hallgatta beszédemet, mint valamely prédikációt. Én nagyon örültem, hogy fog rajta az okos beszéd, és folytattam tovább:

Lássa kend, szomszéd, hogy nem az urak csinálták ezt a zűrzavart. Az urak csak meglátták előre, hogy lesz valami, s azon voltak, hogy nyakra-főre felszabadítsák jobbágyaikat. Mert szintúgy van jelensége az ilyen villongós időnek, mint valamely égiháborúnak, vagy zimankónak. Sokszor még annyi felhőt sem látni az égen, mint a fél tenyerem, mégis gyanítjuk, hogy zivatar lesz. Ejnye beh vak meleg van: eső lesz. A madarak porban fürdenek: eső lesz, úgy mondjuk, és majd mindig betelik, amit mondtunk. Így van ez az ország állapotjára nézve is: az okosok előre megsejtik a bajt, és igyekeznek azt elhárítni.