A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: The Jefferson Key

Published in the United States by Ballantine Books, an imprint of The Random House Publishing Group, a division of Random House, Inc. New York, 2011

Fordította: Lantos István

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2011 by Steve Berry

Hungarian translation © Lantos István, 2013, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-720-7

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Zacharynak és Alexnek,
az új generációnak!

A Kongresszus hatáskörrel bír… a kalózkodás
és a nyílt tengeren elkövetett súlyos bűncselekmények,
valamint a nemzetközi jogba ütköző cselekmények
meghatározására és megbüntetésére.
AZ AMERIKAI EGYESÜLT ÁLLAMOK ALKOTMÁNYA
I. CIKKELY, 8. §

A tengeri vámszedés a kalózkodás bölcsője.
CHARLES JOHNSON KAPITÁNY (1724)

ELŐJÁTÉK

WASHINGTON

1835. JANUÁR 30.

11 ÓRA

Andrew Jacksonra, az Amerikai Egyesült Államok 7. elnökére egy pisztoly csöve meredt – egyenesen a mellének irányozták. Nem mindennapi, de korántsem párját ritkító egy olyan ember esetében, aki szinte egész addigi életét háborúk sorában töltötte. Az imént hagyta el a Capitolium rotundáját, és a keleti oszlopcsarnok felé tartott. A hangulata éppen olyan volt, mint az aznapi komor időjárás. Pénzügyminisztere, Levi Woodbury, valamint megbízható sétabotja segítette a járásban. Kemény volt a tél, különösen egy 67 éves szikár, sovány fizikum számára. Izmai szokatlanul merevek voltak, a lélegzete pedig folyton elakadt.

Csak azért tette most ki a lábát a Fehér Házból, hogy végső búcsút vegyen egy korábbi barátjától, a dél-karolinai Warren Davistől, akit kétszer is beválasztottak a Képviselőházba: egyszer szövetségesként, jacksonista demokrataként, másodszor pedig az Érvénytelenítő Párt színeiben. Ezt a pártot nagy ellensége, korábbi alelnöke, John C. Calhoun alapította. A párt tagjai azt az elvet képviselték, hogy az egyes tagállamok eldönthetik, hogy a szövetségi törvények közül melyek azok, amelyeket magukra nézve kötelezőnek ismernek el. Andrew Jackson „az ördög művének” nevezte ezt az őrültséget. Nem lehet egy országot egyben tartani, ha az érvénytelenítők, a hatálytalanítók szabad döntési jogot kapnak – és szerinte éppen ez volt az újdonsült párt tagjainak a célja. Szerencsére az Alkotmányban egy egységes kormányzatról van szó, nem pedig törvényhozások laza szövetségéről, ahol mindenki mindig úgy dönt, ahogy a kedve tartja.

Az emberek – és nem az államok – állnak mindenekfölött.

Eredetileg nem tervezte, hogy ott lesz a temetésen, de tegnap meggondolta magát. Politikai ellentéteik dacára kedvelte Warren Davist, ezért elviselte még a lelkész lehangolóan közhelyes és szertartásos szavait is – az élet sok bizonytalanságot tartalmaz, különösen az idősebb generáció számára –, aztán sorba állt, hogy eljusson a nyitott koporsóhoz, ott elmormolt egy imát, majd visszament a rotundába.

A temetésen részt vevők száma figyelemre méltóan nagy volt.

Százak és százak csak azért jöttek el, hogy őrá vethessenek egy pillantást. Neki is hiányzott már a figyelmük. Az emberek tömegében mindig úgy érezte, hogy ő az atya, aki körül tolonganak a gyerekei, fürdik a szeretetükben, és ő is gondos szülőként szereti őket. Sok mindenre igenis jogosan lehet büszke. Nemrég valósította meg a lehetetlent – a nemzeti adósság utolsó részletét is kifizették a köztársaság 58. évében, az ő elnökségének hatodik esztendejében. A tömegben jó néhányan integetve éljenezték őt. Az imént az egyik titkára meg is jegyezte, az idesereglettek nagy része leginkább azért dacol a csontig ható hideggel, hogy szemügyre vehessék „Öreg Hikorit”, vagyis őt, Andrew Jacksont.

A hikorifa keménységére utaló becenév hallatán elmosolyodott, de a dicséretet csak fenntartásokkal fogadta.

Tudta, hogy sokan tartanak attól, hogy szakítani akar a gyakorlattal, és jelölteti magát egy harmadik elnöki ciklusra is. A bizalmatlanok között ott voltak a saját pártjának tagjai is, akik közül egyesek még elnöki ambíciókat is dédelgettek. Úgy tűnt, ellenfelek, ellenségek mindenfelé akadnak, különösen itt, a Capitoliumban, ahol a déli képviselők egyre arcátlanabbak, az északi képviselők pedig egyre arrogánsabbak lettek.

A rend fenntartásának már a látszata is egyre nehezebb volt, még az ő keménykezű módszereivel is.

S ami még rosszabb: egy ideje azt tapasztalta, hogy már nem érdekli a politika.

Már minden komolyabb ütközet lezajlott.

Két év van hátra a második elnöki ciklusából, és aztán mindenképpen befejezi politikai karrierjét. Ezért titkolózott egy harmadik ciklus eshetőségével kapcsolatban. De már maga a feltételezés, hogy talán mégis indulhat, féken tartotta ellenségeit.

Valójában egyáltalán nem vágyott egy harmadik ciklusra. Inkább visszavonul Tennesseebe. Haza, Nashville-be, a Hermitage ültetvényre, szeretett „Remetelakába”.

Most azonban itt meredezik előtte ez a pisztoly.

A jól öltözött idegen, aki az egylövetű rézpisztolyt most rá emelte, a bámészkodók tömegéből bukkant elő. Arcát sűrű, fekete szakáll rejtette. Tábornokként Jackson legyőzött már brit, spanyol és indián seregeket. Párbajhősként is ölt már valaha a becsület nevében. Nem félt senkitől. Legkevésbé egy ilyen őrülttől, akinek vértelen ajkai ugyanúgy reszkettek, mint a kezében szorongatott pisztoly.

A fiatalember meghúzta a ravaszt.

Az ütőszeg lecsapott.

A gyutacs fölrobbant.

Durranás visszhangzott a rotunda kőfalai között. De nem volt szikra, ami belobbantotta volna a tárban lévő puskaport.

A fegyver nem sült el.

A merénylő döbbenten állt.

Jackson rögtön tudta, mi történt. A hideg, nyirkos levegő. Sokszor csatázott már esőben, ezért tudta, milyen fontos szárazon tartani a puskaport.

Feldühödött.

Mindkét kezével megragadta a sétabotot, előretartotta, mint egy dárdát, és a támadójának rontott.

A fiatalember elhajította a fegyvert.

Egy másik rézpisztolyt kapott elő, amelynek a csöve immár alig néhány centiméterre volt Jackson mellétől.

A merénylő meghúzta a ravaszt.

A gyutacs megint robbant, de szikra ezúttal sem keletkezett.

Megint csütörtököt mondott.

Mielőtt az elnök a támadó torkába döfhette volna a sétapálcát, Woodbury jobbról, a tengerészeti miniszter balról ragadta meg a karját. Egy egyenruhás férfi rávetette magát a merénylőre, csakúgy, mint a Képviselőház többi tagja, köztük a Tennesseeből való legendás Davy Crockett.

– Engedjetek! – kiáltotta Jackson. – Hadd bánjak el vele! Tudom, honnan jött.

De a két ember szorítása nem engedett.

A merénylő keze egy pillanatig még az őt körbevevők feje fölött hadonászott, aztán a férfit a földre teperték.

– Engedjetek! – mondta ismét Jackson. – Meg tudom védeni magam.

Rendőrök kerültek elő, és talpra rángatták a merénylőt. Crockett ezekkel a szavakkal adta át őt az egyenruhásoknak:

– Látni akartam a világ legelvetemültebb gonosztevőjét. Hát most látom.

A férfi motyogott valamit arról, hogy ő Anglia királya, és hogy több pénze lesz, ha Jackson meghal.

– Menjünk, elnök úr – súgta oda Woodbury. – Ez a fickó nyilvánvalóan nem épelméjű.

Hallani sem akart efféle mentségről.

– Szó sincs őrültségről. Összeesküvés volt, és ez az ember az eszköz.

– Jöjjön, uram! – mondta a pénzügyminiszter, és kivezette a párás délelőttbe, egyenesen a várakozó hintójához.

Jackson engedett.

De közben járt az agya.

Egyetértett azzal, amit egyszer Richard Wilde, egy georgiai képviselő mondott neki: „A szóbeszédnek száz nyelve van, hogy száz történetet is elmeséljen.” És most bízott benne, hogy ez így is van. A félelem legcsekélyebb jele nélkül nézett szembe a merénylőjével. Két pisztollyal sem lehetett megfélemlíteni. Minden jelenlévő tanúsíthatja majd a bátorságát.

És hála a Mindenhatónak, aki megőrizte az életét.

Valóban úgy tűnt, az a sorsa, hogy magasra emelje a nemzet csillagát, és megvalósítsa a nép akaratát.

Beszállt a hintóba. Woodbury követte, és a lovak elindultak a szemerkélő esőben. Már nem fázott, és nem érezte magát sem öregnek, sem fáradtnak. Erő áradt szét a tagjaiban. Mint legutóbb is. Két éve. Amikor gőzhajóval kirándultak Fredericksburgbe. Egy zavart elméjű egykori tengerésztiszt, akit annak idején kirúgott, véresre pofozta őt, megvalósítva ezzel az első fizikai támadást egy amerikai elnök ellen. Ezek után elutasította azt, hogy vádat emeljen az illető ellen, és megvétózta titkárai javaslatát is, hogy ezentúl mindig katonai testőrség vegye körül. A sajtó már úgyis királynak nevezte, a Fehér Házat pedig királyi udvarnak. Nem akart újabb tápot adni az efféle megjegyzéseknek.

Most viszont valaki tényleg meg akarta ölni.

Egy újabb első alkalom, ami egy amerikai elnök személyét érinti.

De most gyilkosság.

Ez a cselekedet, gondolta, inkább jellemző Európára vagy az ókori Rómára. Általában zsarnokok, uralkodók és arisztokraták ellen alkalmazták, nem a nép által választott vezetőkkel szemben.

Woodburyre nézett.

– Tudom, kik rendelték ezt el. Nincs bátorságuk elém állni. Ehelyett elküldenek egy őrültet, hogy az teljesítse a parancsukat.

– Kikre céloz?

– Árulókra. – Mindössze ennyit volt hajlandó elárulni.

Nagy árat fognak még fizetni ezért.

EGY

NEW YORK

SZEPTEMBER 8., SZOMBAT, A JELENBEN

18 ÓRA 13 PERC

Egy hiba már nem is volt elég Cotton Malone-nak.

Mindjárt kettőt is elkövetett.

Az első hiba az volt, hogy fölment a Grand Hyatt hotel tizennegyedik emeletére. A kérés két nappal ezelőtt érkezett e-mailen egykori főnöknőjétől, Stephanie Nelle-től. Stephanie találkozni akart vele New Yorkban szombaton. A téma nyilvánvalóan valami olyasmi lehetett, amit csak személyesen beszélhettek meg. És ugyancsak nyilvánvalóan ettől nagyon fontos lehetett. Ennek ellenére megpróbálta fölhívni a Magellán Ügyosztály atlantai központjában, de a titkárnője csak ennyit mondott:

– Már hat napja nem volt az irodában, merthogy „enelká”.

Malone tudta, hogy erre nem kell rákérdezni.

NLK. Ne Lépj Kapcsolatba.

Vagyis: ne próbálj keresni, majd én kereslek téged.

Ő maga is gyakran élt ezzel a módszerrel, amikor ügynökként még élesben tevékenykedett, ilyenkor ő is maga döntött arról, mikor jelentkezzék. Azonban ez az NLK kissé szokatlan volt a Magellán Ügyosztály vezetőjétől. Stephanie felelt az ügyosztály mind a tizenkét titkos műveletéért. A feladata az ellenőrzés volt. Az, hogy most ő is az NLK-hoz folyamodott, csak azt jelenthette, hogy egy rendkívül különleges dologra kell összpontosítania a figyelmét.

Miután Malone megkapta Stephanie üzenetét, Cassiopeia Vitt-tel elhatározták, hogy a hétvégére New Yorkba utaznak, és egy jót vacsoráznak valami zenés-műsoros helyen. Tegnap érkeztek Koppenhágából, és a St. Regisben foglaltak szobát, ami alig néhány saroknyira északra volt attól a helytől, ahol most állt. A szállást Cassiopeia választotta, és minthogy ő is fizette, Malone nem tett ellenvetést. Ráadásul nehezen lehetett volna bármit is felhozni a fejedelmi ellátással, a lélegzetelállító kilátással és a tágas lakosztállyal szemben, amely nagyobb volt, mint az ő dániai lakása.

Rögtön válaszolt Stephanie e-mailjére, megírta, hol száll meg. Ma reggel pedig egy Grand Hyatt-i kártyakulcs várta a St. Regis portáján, mellette egy szobaszám és egysoros üzenet.

KÉRLEK, TALÁLKOZZUNK
MA ESTE PONTBAN 6 ÓRA 15-KOR.

Egy pillanatra elgondolkozott a pontban szóról, de aztán eszébe jutott, hogy volt főnöknőjének gyógyíthatatlan megszállottsága a pontosság, ami egyszerre tette őt kiváló adminisztrátorrá és elviselhetetlen mániákussá. De azt is tudta, hogy sosem lépett volna vele kapcsolatba, ha az ügy nem lenne tényleg nagyon fontos.

Most beillesztette a kártyakulcsot, látva, de figyelmen kívül hagyva a NE ZAVARJANAK! jelzést.

Az ajtó elektronikus zárján felvillanó zöld fény jelezte, hogy a zár kinyílt.

Tágas szoba volt egy hatalmas ággyal, melyet bíborszínű plüsspárnák borítottak. A dolgozósarokban lapos tölgyfa asztal és egy kényelmes szék. A sarokszobának két ablaka nézett a Keleti 42. utcára, a harmadik pedig nyugat felé, az Ötödik sugárút irányába. A berendezés többi része olyan volt, amilyet az ember egy Manhattan belvárosában fekvő előkelő hoteltől el is vár.

Két dolgot kivéve.

Malone tekintete az első szokatlan dologra esett. Ez egy furcsa szerkezet volt, valami alumíniumlábakra szerelt készüléknek tűnt. Az egyik ablak előtt állt, az ágy mellett, és kifelé nézett. A vaskos fémtámasztékon egy négyszögletű doboz volt, körülbelül hatvanszor kilencven centiméteres, szintén fakószürke alumíniumból, amelynek oldalait erősen összecsavarozták, és az ablak felé irányozták. További támasztékok meredeztek elöl és hátul, láthatóan szilárdan rögzítve a falhoz, illetve a padlóhoz az egész szerkezetet.

Ez lenne az, ami Stephanie üzenete szerint fontos?

A doboz elejéből rövid cső meredt előre. Úgy tűnt, a készülék belsejét csak akkor lehetne megvizsgálni, ha valahogy leszedik az oldallapokat. A dobozt és a tartóoszlopokat is fogaskerekek és csuklók borították. Láncok lógtak a lábakon, mintha az egész szerkezetet mozgathatóvá akarnák tenni.

Meglátta a második rendellenességet is.

Egy lezárt borítékot. Rajta az ő nevével.

Az órájára pillantott: 6 óra 17.

Hol lehet Stephanie?

Kintről szirénák hangját hallotta.

A borítékkal a kezében az egyik ablakhoz lépett, és lenézett a 14 emeletnyi magasságból. A Keleti 42. utcán nem volt egyetlen autó sem. Ezt a szakaszt lezárták a forgalom elől. Látta is a rendőröket odakint, amikor néhány perce ideérkezett.

Valami készül itt.

Malone ismerte az utca túloldalán lévő Cipriani jó hírét. Járt is már az épületben, emlékezett a hatalmas márványoszlopokra, a mozaikpadlókra, a kristály gyertyatartókra. Az olasz reneszánsz stílusú épület korábban bank volt, mostanában előkelő társasági eseményekhez szokták kibérelni. Úgy tűnt, ezen az estén is valami hasonló készül, ami elég jelentős ahhoz, hogy leállítsák ezen a részen a forgalmat, kiürítsék a járdákat, és felügyeljék New York hat előkelő személyiségét, akik az elegáns bejárat előtt sorakoztak fel.

Nyugat felől két vészvillogós rendőrautó tűnt föl, utánuk pedig egy túlméretezett fekete Cadillac DTS. Mögötte még egy New York-i rendőrautó. A Cadillac motorháztetejének két oldalán két kis zászló meredezett. Az egyik az amerikai csillagos-sávos, a másik az elnöki címerrel ellátott lobogó.

Nem lehetett kétsége, ki ülhet abban a kocsiban.

Danny Daniels elnök.

A gépkocsioszlop a Cipriani elé kanyarodott. Kinyíltak az ajtók. Három titkos ügynök ugrott ki a kocsiból, körbekémleltek, majd jelt adtak. Danny Daniels kiszállt. Széles vállú, magas alakján sötét öltöny, fehér ing és kobaltkék nyakkendő feszült.

Malone zümmögő hangot hallott.

A zaj forrását kereste a tekintetével.

A szerkezet volt az, ami életre kelt, és működésbe lépett.

Két nagy durranás, és a túloldali ablak szétrobbant, üvegcserepeket szórva szanaszét a mélységbe. Hideg levegő zúdult be, s vele együtt a nagyváros lüktető zaja. Beindultak a fogaskerekek, és a szerkezet teleszkópszerűen kinyújtózott az ablakon.

Malone lepillantott.

Az ablak szétrobbanása magára vonta a titkosszolgálat figyelmét. Fejek fordultak fölfelé, a Grand Hyattet fürkészve.

Mindez alig néhány másodperc alatt zajlott le.

Ablak ki, szerkezet ki, aztán…

Ra-ta-ta-ta.

Lövések záporoztak az Amerikai Egyesült Államok elnökére.

Az ügynökök a járda szélére tuszkolták Danielst.

Malone zsebre vágta a borítékot, és átrohant a szobán. Megragadta az alumíniumvázat, hogy feldöntse.

Az meg se moccant.

Körülnézett, de sehol sem látott vezetéket. A készülék, amely nyilvánvalóan távvezérléssel működött, közben tovább lövöldözött. Malone látta, hogy a testőrök megpróbálják az elnököt visszaültetni a kocsiba. Tudta, hogy ha Daniels már benn van, az autó páncélzata megóvja a golyóktól.

A szerkezet újabb és újabb lövéseket adott le.

Malone kihajolt az ablakon, és a párkányon egyensúlyozva belekapaszkodott az alumíniumdobozba. Ha sikerülne jobbra vagy balra, felfelé vagy lefelé elrántania, akkor már nem tudná eltalálni a célpontját.

Sikerült is kissé balra erőltetnie a csövet, de a szerkezetben lévő motorok gyorsan korrigálták az irányt.

Lent a pillanatnyi szünetet kihasználva az ügynökök végre betuszkolták Danielst a kocsiba, amely csikorogva kikanyarodott. Három ember maradt ott, meg a rendőrök, akik a Cipriani előtt posztoltak.

Valamennyien fölemelték a fegyverüket.

Malone számára azonnal világossá vált a második hibája.

Lentről elkezdtek tüzelni.

Őrá.

KETTŐ

ÉSZAK-KAROLINA PARTJAINÁL

18 ÓRA 25 PERC

Quentin Hale igazán nem sok kellemesebb dolgot tudott elképzelni annál, mint kibontott vitorlákkal siklani a fehér tajtékos hullámokon. Ha valakinek vér helyett tengervíz folyhatna az ereiben, akkor az biztosan ő lenne.

A szlúpok, vagyis a lapos fenekű naszádok számítottak a tengerek igáslovainak a 17. és 18. században. Viszonylag kis hajótestük, egyetlen árbócuk és vitorláik mérete miatt gyorsak voltak, és jól lehetett manőverezni őket. Alacsony felépítésük is a könnyebb kezelhetőséget szolgálta. Többségüknek körülbelül 75 matróz és 14 ágyú volt a fedélzetén. E hajótípus mai megfelelője valamivel nagyobb volt, körülbelül 40 méteres, és nem fából, hanem vasvázas-fapalánkos anyagból készült, amitől még karcsúbb volt, még könnyebben siklott. És természetesen ágyúk sem növelték a súlyát. Ehelyett szemet gyönyörködtetőn, lelket bizsergetőn szép volt, és elegáns – igazi komfortos és játékosan viháncoló luxushajó. Tizenkét vendég élvezhette egyszerre a luxuskabinok kényelmét, legénysége pedig 16 főből állt, többségük azoknak a leszármazottja, akik már az amerikai függetlenségi háború előtti időkben is szolgálták a Hale-eket.

– Miért csinálod ezt? – sikoltotta az áldozata. – Quentin! Miért?

Hale a fedélzeten szorosan megbéklyózva fekvő férfira nézett. Az áldozat egy pellengérhez hasonlító szerkezetben vergődött, melyet tíz centi vastag vasrudakból készítettek el; a ketrecszerű felső rész a fejét és a felsőtestét borította és zárta körül, a derekát és a lábait pedig szintén egy-egy ilyen rúdhoz rögzítették. Évszázadokkal korábban ezeket a kalodaszerű ketreceket az áldozatok méretéhez igazítva készítették el, ez a mostani viszont még inkább hasonlított egy kínpadhoz. A férfi egyetlen tagját sem tudta megmoccantani, a fejét kivéve. A száját szándékosan nem tömték be.

– Megbolondultál? – ordította az áldozat. – Amit most művelsz, az gyilkosság.

Úgy tűnt, Hale ezt kifejezetten rossz néven veszi.

– Ha egy árulót küldünk a másvilágra, az nem gyilkosság.

A leláncolt férfi, mint korábban az apja és a nagyapja is, a Hale-család számvevője volt. Ő vezette a főkönyvet. A virginiai parton lakott, egy pompás birtokon. A Hale Enterprises nem volt ugyan óriásvállalat, mégis behálózta az egész világot, és csaknem 300 alkalmazott kínosan precíz munkájára számított. Többségük a cég alkalmazásában állt, de ez az ember a vállalati szervezeten kívül dolgozott, és egyedül Hale volt a főnöke.

– Esküszöm, Quentin – kiáltotta a férfi –, hogy csak a puszta tényeket közöltem velük.

– Az életed függ attól, hogy ez igaz-e.

Hale kivárt, hogy a szavai megtegyék reménykeltő hatásukat. Azt akarta, hogy a férfi beszéljen. Biztos akart lenni a dolgában.

– Idézéssel jöttek. Már eleve tudták a válaszokat a kérdéseikre. Azt mondták, ha nem működöm együtt, akkor börtönbe zárnak, és mindenemet elkobozzák.

A számvevő sírni kezdett.

Megint.

Az ők, akik jöttek, az amerikai Adóbehajtási Szervezetet képviselték. Annak a bűnügyi végrehajtó szervezetnek az ügynökei, akik egy reggelen a Hale Vállalatra is rászálltak. Egyúttal az ország nyolc különböző bankjánál is megjelentek, és pénzügyi információkat kértek a cégről, és Hale-ről is. Mindegyik amerikai bank hajlandó volt együttműködni. Ez nem volt meglepő. Alig néhány törvény rendelkezett csak a titkosságról. Éppen ezért ezeken a számlákon minden változást részletes papírmunka rögzített. Más volt a helyzet a külföldi bankokkal, elsősorban a svájciakkal, amelyeknél a pénzügyek titkossága már régóta nemzeti hagyománynak számít.

– Tudtak a Svájci Egyesült Banknál lévő számlákról – próbálta túlüvölteni a hullámok és a szél zúgását a számvevő. – Csak ezekről beszéltem velük. Semmi többről, esküszöm! Csak ezekről!

Hale a korlát fölött elnézett a tajtékosan hullámzó tengerre. Áldozata a hátsó fedélzeten, a jacuzzi és a fürdőmedence mellett feküdt, úgyhogy más hajóról nem lehetett odalátni. De különben is, a nap nagy részében a tengeren voltak, és eddig egyetlen hajóval sem találkoztak.

– Mit tehettem volna? – esedezett a számvevő. – A bank beadta a derekát.

A Svájci Egyesült Bank valóban engedett az amerikai nyomásnak, és végül, történelme során először, lehetővé tette, hogy külföldi végzések és idézések alapján több mint ötvenezer számlát megvizsgálhassanak. Az természetesen megkönnyítette a dolgot, hogy a bank egyesült államokbeli képviseleteit büntető eljárásokkal fenyegették meg. És amit a számvevője mondott, az mind igaz volt. Hale már mindent leellenőrzött. Csak a Svájci Egyesült Banknál lévő számlákhoz értek el. A többi hét országban lévő számlákhoz nem.

– Nem volt választási lehetőségem. Quentin, az isten szerelmére, mit tehettem volna?

– Tarthattad volna magad az Alapszabályhoz.

A hajó legénységétől kezdve a birtok alkalmazottain át egészen saját magáig az Alapszabály volt az, ami összetartotta őket.

– Esküt tettél, és a szavadat adtad – dörögte Hale a korlátnak támaszkodva. – Alá is írtad.

Ez utóbbi csak a lojalitás erősítését szolgálta. Néha azonban akadt, aki megsértette ezeket a szabályokat. És akkor azzal elbántak. Mint most is.

Megint kinézett a kékesszürke tengerre. Az Adventure élénk délkeleti széllel haladt. Körülbelül 80 kilométerre voltak a parttól, és dél felé, Virginiával ellenkező irányba mentek. A DynaRig-rendszer tökéletesen működött. A korábban egyetlen hatalmas felületből álló vitorlázat most tizenöt négyzet alakú vitorlából állt. Az volt a lényeges különbség, hogy most a keresztrudak nem egy mozdulatlanul álló főárbócon forogtak, hanem maga az árbóc fordult a széllel. A modern technika az árbóc köré csavarva tartotta a vitorlákat, aztán egy villanymotor hat perc alatt kifeszítette valamennyit, hogy teljes vitorlázattal lehessen haladni.

Hale a sós levegőt ízlelgette, és tisztogatta az agyát.

– Válaszolj egy kérdésemre! – mondta végül.

– Bármire, Quentin, csak engedj ki ebből a ketrecből.

– A főkönyv. Beszéltél róla?

A férfi hevesen rázta a fejét.

– Egy szót sem. Semmit. Megszerezték a svájci bankszámlákat, a főkönyvet viszont meg sem említették.

– Biztonságban van?

– Ott, ahol tartani szoktuk. Mint mindig. És csak te meg én, mi tudjuk, hogy hol.

Hale hitt neki. Mindeddig senki nem ejtett egyetlen szót sem a főkönyvről, ami részben megnyugtatta.

De nem egészen.

A vihar, amivel szembe kellett néznie, sokkal rosszabb volt, mint az, amely a tengeren készülődött tőlük keletre. Rájuk zúdulhatott az összes amerikai titkosszolgálat, valamint az Adóbehajtási Szervezet és az Igazságügyi Minisztérium. Nem volt ez másként az őseivel sem, akik ellen királyok, királynők és köztársasági elnökök gyűjtöttek egész hajóhadakat, hogy levadásszák az ő naszádjaikat és felkössék a kapitányaikat.

Visszafordult a vaskalodában vergődő nyomorulthoz, és közelebb lépett.

– Kérlek, Quentin, könyörgök! Ne csináld ezt! – A férfi hangja elcsuklott a zokogástól. – Sosem kérdezősködtem az üzletről. Sosem érdekelt. Csak vezettem a főkönyvet. Mint az apám. Meg az övé. Sosem nyúltam egyetlen pennyhez sem, ami nem volt az enyém. Egyikünk sem.

Nem, és a családja sem.

De a 6. cikkely egyértelmű volt.

Ha bárki megsérti vagy elárulja a Társaságot, az halállal büntetendő.

A Közösség még sosem nézett szembe ekkora fenyegetéssel. Bárcsak megtalálná a kulcsot, hogy megfejthesse a kódot! Az mindennek véget vetne, és szükségtelenné tenné mindazt, amire most készül. Sajnos azonban a kapitánynak időnként kellemetlen parancsokat is ki kell adnia.

Intett, mire három ember fölemelte a ketrecet, és a korlát felé lendítette.

A lekötözött férfi sikoltozni kezdett.

– Ne tedd ezt, kérlek! Azt hittem, ismerlek. Azt hittem, barátok vagyunk. Miért teszel úgy, mint egy átkozott kalóz?

A három férfi egy pillanatra megállt, jelre várva.

Hale bólintott.

A ketrecet átbillentették a korláton, a tenger pedig azonnal elnyelte.

A matrózok visszatértek a helyükre.

Hale egyedül maradt a hátsó fedélzeten. Arcát a szélbe fordította, és a férfi utolsó sértésén merengett.

Miért teszel úgy, mint egy átkozott kalóz?

Tengerek szörnye, pokolfajzat, rabló, haramia, bandita, martalóc, zsivány, minden földi és mennyei törvény áthágója, sátán szülötte, ördögfattya.

Ezek mind a kalózt jelölik.

És ő egyike lenne ezeknek?

– Ha tényleg ezt gondolják rólam – suttogta –, akkor miért is ne?

HÁROM

NEW YORK

Jonathan Wyatt érdeklődéssel figyelte az eseményeket. Egyedül ült egy ablak melletti asztalnál a Grand Hyatt hotel New York Central nevű éttermében. Az üvegtetős-átriumos helyiségből kiváló kilátás nyílt a két emelettel lejjebb lévő Keleti 42. utcára. Látta, amikor megállították a forgalmat, mindenkit kitereltek a járdákról, és azt is, amikor az elnöki kocsisor megérkezett a Cipriani elé. Hallotta föntről a durranást, aztán látta, hogy üvegcserepek árasztják el a járdát. Amikor elkezdődtek a lövések, tudta, hogy a szerkezet működésbe lépett.

Az asztalt gondos mérlegelés után választotta ki, és észrevette, hogy a közelben ülő két férfi ugyanígy járt el. Titkosszolgálati ügynökök, akik lefoglalták az étterem hátsó végét, az ablak melletti részt, úgyhogy nekik is tökéletes kilátásuk volt az utcai eseményekre. Mindkét férfi füléből rádiós adóvevő vezetéke lógott ki, az étterem személyzete pedig szándékosan nem ültetett senkit a közelükbe.

Wyatt tudta, hogy mi a feladatuk.

Az elnök biztonsága a környező területek ellenőrzésén alapul. Ilyenkor általában mesterlövészek helyezkednek el a környező háztetőkön, és testőrök állnak egy-két méteres közelben a célszemélyhez. Az, hogy az elnököt egy olyan zsúfolt helyre vigyék, mint New York belvárosa, rendkívüli kockázatokat jelentett. Mindenütt épületek, tele ablakokkal, nyitott tetőkkel. Erre tökéletes példa a Grand Hyatt. Több mint húsz emelet, két üvegfalú toronyépülettel.

Lent, az utcán a testőrök azonnal reagáltak a lövésekre, rávetették magukat Danny Danielsre, alkalmazva egy másik ideiglenes taktikát: „fedezd, és menekítsd ki”. Az önműködő fegyver persze elég magasan volt elhelyezve, hogy át tudjon lőni bármilyen jármű fölött. Wyatt látta, hogy a rendőrök és az ügynökök jobbra-balra vetődnek, hogy elkerüljék a golyókat.

Danielst vajon eltalálták? Innen nemigen lehetett megállapítani.

Wyatt nézte, hogy a mintegy 15 méterre lévő két ügynök hogyan reagál az eseményekre. Tették a dolgukat, csupa szem és fül voltak, és jól látszott, mennyire frusztrálja őket, hogy ilyen távolságban vannak. Wyatt tudta, hogy az utcán lévő testőrök és ügynökök fülében is van hasonló készülék. Valamennyiüket kiképezték. A valóság azonban sajnos ritkán egyezik azzal, amit a gyakorlóterepen tapasztalhatnak. A mostani eset erre ékes példa volt. Egy távirányítású automata lőfegyver? Biztos, hogy ilyennel még nem találkoztak.

Vagy harminc másik vendég nyomult be az étterembe, és természetesen mind az utcai felfordulásra figyeltek.

Újabb lövések visszhangoztak az épületek között.

Az elnököt visszatuszkolták a kocsijába.

Az elnöki Cadillac – vagy ahogyan a titkosszolgálat emlegette: a Fenevad – olyan vastag páncélzattal készült, hogy a 13 centi vastag burkolatot golyók nem üthették át, a kerekek pedig még teljesen lapos állapotban is képesek biztonságosan futni. Ez utóbbi a General Motorst dicséri – háromszázezer dollár értékben. Wyatt tudta, hogy az 1963-as dallasi merénylet óta az elnöki páncélautót mindenhová elszállítják, ahová az elnök ellátogat, és földi közlekedésre van szüksége. Ez a kocsi is három órával ezelőtt érkezett a JFK reptérre, ahol a kifutópályánál várta az elnöki különgépet. Az eddigiektől eltérően most nem küldtek más kocsikat az elnöki kísérethez, pedig általában az a szokás, hogy több autó is a helyszínre érkezik.

Wyatt a két izgatott ügynökre pillantott, akik idegesen topogtak a helyükön.

Ne izguljatok, gondolta. Hamarosan ti is beszállhattok a csetepatéba.

Figyelmét visszafordította az ebédjére, egy pazar és ízletes hússalátára. Gyomra már remegve várta az ételt. Ő maga pedig már régóta várt egy ilyen eseményre. Táborozz le a folyó mellett! Ezt a tanácsot kapta, már jó néhány évvel ezelőtt. És tökéletesen bevált. Ha az ember elég ideig táborozik és várakozik egy folyó mellett, akkor az ellenségei végül arra fognak hajózni.

Szájába vett egy újabb falat csípős salátát, majd leöblítette édes vörösborral. Kellemes íz maradt utána. Eszébe villant, hogy illene nagyobb érdeklődést mutatnia a körülötte zajló dolgok iránt, de senki sem figyelt őrá. Miért is tették volna? Hiszen az Amerikai Egyesült Államok elnökére lövöldöztek, és az ablaknál tolongó döbbent nézőknek pompás rálátásuk volt az eseményekre. Közülük néhányan nemsokára a CNN vagy a Fox News híradóiban szerepelnek, és ezáltal néhány pillanatra híressé is válnak. Tulajdonképpen most kellene megköszönniük neki ezt a lehetőséget.

A két ügynök egyre hangosabban beszélt.

Kipillantott az ablakon, és azt látta, hogy az elnöki Cadillac elszáguld.

A Cipriani előtt lévő testőrök talpra ugrottak, és a Grand Hyatt épületére, a magasba mutogattak.

Pisztolyok kerültek elő.

Céloztak.

Lövéseket adtak le.

Wyatt elmosolyodott.

Cotton Malone ezek szerint pontosan azt tette, amire ő számított.

Malone szempontjából a dolgok határozottan kezdtek még rosszabbra fordulni.

Cotton Malone hallotta, hogy mindkét oldalán golyók pattognak le az üvegfalról. Az alumíniumszerkezet, amibe kapaszkodott, tovább tüzelt. Ismét megrántotta a masinát, de a belső motor megint visszairányította a fegyver csövét a célpontra.

Vissza kellene húzódnia a szoba belsejébe!

Daniels már visszajutott a kocsiba, és mindjárt elrobognak vele. Odakiáltani fölösleges lenne. Senki nem hallaná meg a lövöldözés és a New York-i utca zajában.

Újabb üvegtábla robbant szét, ezúttal a Grand Hyatt túlsó sarkán, körülbelül harminc méterre attól a párkánytól, ahol ő egyensúlyozott.

Egy másik alumíniumdoboz nyúlt ki az épületből.

Malone rögtön észrevette, hogy annak a csöve sokkal nagyobb átmérőjű, mint azé, amit ő próbált megfékezni. Vagyis az már nem géppisztoly. Hanem valami akna- vagy rakétavető.

Az őrá tüzelő rendőrök és ügynökök is észrevették a másik fegyvert, és figyelmüket az újabb fenyegetés felé fordították. Malone azonnal rájött, hogy akik elhelyezték ezeket az ördögi eszközöket, számítottak arra, hogy Danielst bemenekítik a kocsiba, aztán máris elhajtanak. Már eddig is kétségei voltak afelől, hogy mennyire lehet hatékony egy ilyen távirányítású géppisztoly, de most rögtön megértette, nem az volt a lényeg, hogy a golyók bárkit is eltaláljanak. A cél az volt, hogy a kiszemelt személyt egy olyan helyre kényszerítsék, ahol könnyebben el lehet találni.

Például egy hatalmas, fekete Cadillacbe.

Malone persze tudta, hogy az elnöki limuzint vastag páncélzat védi. De vajon képes lenne ellenállni egy rakétatámadásnak is, mondjuk, nem több mint száz méterről? És egyáltalán – a másik szerkezetben milyen lövedék lehet?

Lent rendőrök és ügynökök rohangáltak a járdán, alkalmas helyet próbáltak találni ahhoz, hogy tűz alá vegyék az újabb fenyegető eszközt.

Daniels kocsija már közeledett a Keleti 42. utca és a Lexington Avenue kereszteződéséhez.

A rakétavető oldalt fordult.

Valamit ki kell találnia!

A géppisztoly, amivel éppen birkózott, tovább lövöldözött, öt másodpercenként újabb golyókat küldve az utcára. A lövedékek mindenfelé pattogtak a szemben lévő épületen és a járdán. Még jobban kihajolva ráfeküdt az alumíniumszerkezetre, és minden erejével balra rántotta. A masina egy darabig ellenállt, de végül megtört, és elhajlott balra, úgyhogy a csöve már párhuzamosan állt a hotel falával.

A lövedékei pedig most már a rakétavető irányába süvítettek.

Malone minden igyekezetével próbálta pontosabban becélozni.

Egy golyó célba talált, és behorpasztotta az alumíniumdoboz falát.

Malone elég vékonynak érezte az alumíniumfalat, amit szorongatott, és remélte, hogy azt a másik szerkezetet is ugyanabból az anyagból csinálták.

Két újabb lövedék találta el a célt.

A harmadik át is ütötte.

Kék szikrák pattogtak mindenfelé.

Lángok törtek elő, amint a rakéta mégiscsak elhagyta a kilövőszerkezetet.

Wyatt éppen végzett a salátával, amikor az elnöki Cadillac a kereszteződés felé száguldott. Hallotta a második ablak szétrobbanását. Lent emberek rohantak a járdán, és lövöldöztek fölfelé. Ugyan már. A titkosszolgálatoknál rendszeresített P229 Sig Sauer pisztolyok itt nem sokat értek, az elnököt kísérő kocsikban lévő gépkarabélyokat meg most Washingtonban hagyták. Amint a mesterlövészeket is.

Hiba, mind-mind hiba.

Robbanást hallott.

Kilőttek egy rakétát.

Megtörölte a száját egy kendővel, és kinézett. Daniels kocsija már a kereszteződésben volt, és tovább száguldott az ENSZ-palota és az East River irányába. Nyilván a Roosevelt Drive-on megy majd vagy egy kórházba, vagy a repülőtérre. Wyatt emlékezett arra, hogy régebben egy külön metrószerelvény állt készenlétben egy külön vonalon a Waldorf Astoria hotel közelében, hogy kisurranjanak az elnökkel Manhattanből.

De ma már nem.

Nincs rá szükség.

A két fekete öltönyös ügynök kirohant az étteremből, egy lépcső felé igyekeztek, amely a Hyatt főbejáratához vezetett.

Wyatt letette az asztalkendőt, és fölállt.

Minden felszolgáló, az összes vendég, de még a konyhai személyzet is az ablakoknál tolongott. Úgy tűnt, senki sem fogja hozni a számlát. Emlékezetébe idézte a hússaláta árát, a borét is, hozzáadott még 30 százalék borravalót – nagyon büszke volt arra, hogy nagyvonalú –, és letett az asztalra egy ötvendolláros bankjegyet. Ez valószínűleg túl sok, de most nincs ideje megvárni a visszajárót.

A rakéta nem érte el a célt, a második és harmadik pedig ki sem került a tárból. Az eset hőse nyilvánvalóan teljesítette feladatát.

Most pedig ideje megnézni azt is, hogyan ér véget Cotton Malone szerencséje.

NÉGY

Clifford Knox bontotta a rádiókapcsolatot, és lezárta laptopját. A rakétavető csak egyszer tüzelt, a lövedék pedig nem találta el az elnöki limuzint. A zárt láncú tévéadás képei – amelyeket a két szerkezethez rögzítettek – nagyon ugrálók, rázkódók voltak. Folyamatosan nehézségei voltak, hogy a géppuskát lefelé irányozza, mert a szerkezet nem mindig engedelmeskedett a parancsoknak. Korábban elrendelte az üzemanyag és a robbanószerkezetek kicserélését is, hogy a három robbanófej biztosan szét tudja rombolni a páncélozott járművet.

Reggel még minden kifogástalanul működött.

Akkor meg mi történt?

A hotelszobája másik végében harsogó televízió képe megmutatta a hibák okát.

Az utcán többen is képeket és videókat készítettek mobiltelefonjaikkal, és már el is küldték őket a tévéknek. Ezeken egy férfi látszik, aki a Grand Hyatt egyik kitört ablakán hajol ki, magasan a Keleti 42. utca fölött. A férfi egy fémszerkezetet rángat ide-oda, végül a fegyver csövét sikerül a rakétavetőre irányoznia és szétlőnie annak elektronikus szerkezetét, éppen abban a pillanatban, amikor a rakétavető elsül.

Knox elküldte a parancsot a tüzelésre. Három rakétát kellett volna kilőni egymás után. De csak egy repült ki, és az is föl az égbe.

A szobában most megszólalt a telefon.

Knox fölvette, és egy reszelős hangot hallott:

– Ez katasztrófa!

Szeme továbbra is a tévé képernyőjére tapadt. További képeket mutattak a Grand Hyatt üvegfaláról, amelynek két hatalmas lyukából fémszerkezetek lógtak ki. A képernyő alján futó felirat arról tájékoztatta a nézőket, hogy egyelőre semmit sem lehet tudni az elnök állapotáról.

– Ki az a férfi, aki közbeavatkozott? – hallott egy újabb hangot a fülében.

Elképzelte, mi folyik most a telefonvonal túlsó végén. Három lezseren öltözött ötvenes férfi ül egy elegáns nappaliban, és a kihangosított telefonból várják a magyarázatot.

A Közösség.

Egy ember híján.

– Fogalmam sincs – mondta a telefonba. – Én természetesen megpróbáltam kizárni minden véletlenszerűséget.

A beavatkozóról nem sokat lehetett kideríteni, csupán azt, hogy világos hajú, fehér férfi, sötét dzsekiben és világos nadrágban. Az arcát nem lehetett kivenni, mert a mobiltelefonok kameráinak felbontóképessége nem elég nagy, és a képek különben is eléggé remegtek. A képernyő alján futó szöveg arról tájékoztatta a nézőket, hogy ez a férfi egyszer csak föltűnt, rálőttek, aztán az egyik fegyvert a másik felé fordította, majd eltűnt az ablakból.

– Hogyan tudhatott meg bárki is bármit? – hallotta az újabb kérdést. – Főleg úgy, hogy még képes is volt megakadályozni…

– Nyilvánvaló, hogy rés van a biztonsági rendszerünkön.

A csend a vonal másik végén egyetértést jelzett.

– Szállásmester! – szólalt meg az egyik férfi, Knox hivatalos címét használva. – Te voltál felelős az akcióért. A kudarcért is te vagy felelős.

Ezzel Knox is tisztában volt.

Mint réges-régen a hajókon a kapitányt, a szállásmestert is a legénység választotta meg. Az volt a feladata, hogy vigyázza, őrizze a Társaság vagyonát. Míg bármilyen konfliktus esetén a kapitány volt élet és halál ura, a hajó békés mindennapjaiban a szállásmester volt az adminisztratív vezető. Gondoskodott az ellátásról, szétosztotta a zsákmányt, ítélkezett a konfliktusokban, és büntetéseket szabott ki. A kapitány nem sok mindenről dönthetett a szállásmester egyetértése nélkül. Ugyanez a rendszer volt ma is érvényben, azzal bonyolítva, hogy most négy kapitány irányította a Közösséget. Knox beszámolással tartozott külön-külön mindegyiküknek, és együttesen négyüknek is. Ezenkívül felügyelte a legénység tagjait, akik közvetlenül a Közösség alkalmazásában álltak.

– Egyértelmű, hogy kém van közöttünk – ismételte meg.

– Mindenki fel tudja fogni, hogy ebből mi lesz? Nagyon messzire gyűrűznek majd a következmények…

Knox mély levegőt vett.

– Az egészben az a legrosszabb, hogy Hale kapitányt kizártátok a döntésetekből.

Megjegyzését nem tekinthették kötekedésnek. A jó szállásmester mindig egyenesen beszélt, félelem nélkül, hiszen a legénység választotta meg, nem a kapitány nevezte ki. Már egy héttel ezelőtt figyelmeztette őket, hogy a terv nem jó. Megtartotta magának azt a véleményét, hogy szerinte az őrültséggel határos. De amikor a négyből hárman kiadták a parancsot, kötelessége volt engedelmeskedni.

– A javaslatodat és az ellenvetésedet is megértettük – mondta az egyik. – Mi hoztuk meg a döntést.

Jó, jó, de lehet, hogy ez nem lesz elég, amikor Quentin Hale megtudja, hogy mit csináltak a többiek. Efféle útra a Közösség már lépett a múltban, de csak jó néhány évtizeddel ezelőtt. Knox apja volt az utolsó szállásmester, aki ilyesmivel próbálkozott, és sikerült neki. De akkor más idők jártak, másféle szabályokkal.

– Talán el kéne mondani Hale kapitánynak – javasolta.

– Azt hiszed, nem tudja máris? – mondta az egyik férfi. – Hamarosan hallunk róla. De addig is, mit akarsz tenni?

Knox már előre kiszámított minden lépést. A két hotelszobában lévő szerkezet alapján semmilyen módon nem lehet hozzájuk eljutni. A masinákat titokban készítették a legénység tagjai, aztán valamennyi darabot a leggondosabban letisztították. Bárhogy sül is el a dolog, a szerkezeteket föl fogják fedezni, ezt tudták. Éppen ezért nagyon óvatosan jártak el. A Grand Hyatt két lakosztályát nem létező személyek vették ki. A legénységből néhányan jelentek meg, elmaszkírozva, és a recepción hamis személyazonosságú hitelkártyákkal fizettek. Az utazóbőröndökben vitték föl a szerkezet alkatrészeit, a masinákat pedig ő maga szerelte össze darabonként. Az egész nap a kilincsen lógó NE ZAVARJANAK! felirat biztosította a nyugodt munkát. Mindkét szerkezetet ő irányította, több háztömbnyire a helyszíntől, rádión, a vonalakat pedig mostanra már bontotta.

Minden gondosan ki volt tervelve.

Évszázadokkal ezelőtt a szállásmestereknek joguk volt irányítani, meghatározni a hajó útját. A Közösség pedig éppen most adta a kezébe a kormányt.

– Majd én elrendezem a dolgot.

Malone vívódott, hogy milyen döntést hozzon. Látta, hogy több ügynök is a Grand Hyatt bejárata felé iramodik. A titkosszolgálatok mindig alapos munkát végeznek, ami azt jelenti, hogy nyilván a hotelben is elhelyeztek egy-két ügynököt, hogy azok onnan ellenőrizhessék az utcát. Biztos, hogy már őket is riasztották, hogy azonnal menjenek a két érintett szobába. Most akkor elmenjen? Vagy várja meg őket?

Ekkor eszébe jutott a zsebre vágott boríték.

Föltépte, és a következő levelet találta benne.

Azt akartam, hogy lásd mindezt. Hatástalanítsd őket, mielőtt az elnök megérkezik! Ezt egy perccel sem lehetett volna korábban véghez vinni. Később elmondom, hogy miért. Ne bízz senkiben, különösen ne a titkosszolgálatokban. Ez az összeesküvés nagyon magasra nyúlik. Hagyd el a hotelt, és még éjfél előtt fölhívlak telefonon.

Stephanie

A kérdés eldőlt.

Indulnia kell.

Stephanie nyilvánvalóan valami rendkívül komoly ügybe tenyerelt, úgyhogy az a legkevesebb, hogy teljesítse az utasításait.

Egyelőre.

Eszébe jutott, hogy a mobiltelefonokban ma már van kamera, és hogy a járdák zsúfolva voltak. A róla készült felvételeket hamarosan minden tévécsatorna be fogja mutatni. Alig egy-két percig volt látható, ezért remélte, hogy a felvételek nem lesznek túl jó minőségűek.

Kinyitotta az ajtót, nem törődve azzal, hogy nyomokat hagy. Az ujjlenyomatait már amúgy is otthagyta mindenütt, amikor az ablakban a szerkezettel birkózott.

Nyugodtan haladt a kihalt folyosón a liftek felé. A levegőben enyhe füstszag terjengett, egyértelműen jelezve, hogy ez a dohányzó emelet. Egyik oldalról sem jött ki senki az ajtókon.

Befordult a sarkon.

A hotelnek tíz felvonója volt. Semmi sem mutatta, hogy a liftek éppen hányadik emeleten tartózkodnak. Malone úgy döntött, hogy egyiket sem veszi igénybe. Balra nézett, aztán jobbra, és észrevette a lépcsőházba vezető kijáratot.

Kinyitotta a vasajtót, egy kicsit fülelt, és mivel nem hallott semmi neszt, kisurrant.

Fölment két emeletet, és megállt a 17.-en. Nem hallatszott gyanús zaj, így kilépett egy másik előtérbe, ahonnan a liftek indultak. A helyiség pont ugyanolyan volt, mint a két emelettel lejjebbi. Hasonló asztalka a fal mellett, rajta virágdísz, fölötte kis tükör.

Megbámulta magát benne.

Mi az ördög folyik itt?

Valaki épp az imént próbálta megölni az Egyesült Államok elnökét, és ebben a pillanatban ő volt az a személy, akit mindenki keresett.

Levette a dzsekijét, ami alatt világoskék inget viselt. Egy világos hajú, sötét dzsekis férfit fognak keresni. Észrevett egy szemetesedényt, amelynek a tetején művirágok virítottak. Ebbe a két liftajtó között álló szemetesbe gyűrte a dzsekit.

Balról, az emeleti terem túloldaláról egy család közeledett. Mama, papa és három gyerek. Izgatottak voltak, és a Times Square-ről meg az egyik ott lévő neonreklámról beszélgettek. A papa megnyomta a FEL gombot, hogy hívja a liftet. Malone türelmesen várakozott velük a felvonóra. Az ő figyelmüket valahogy elkerülték az események. Pedig az ember azt gondolná, hogy nehéz nem észrevenni egy éppen kilőtt rakétát, amely még hatalmas füstcsíkot is húz maga után. De a turisták mindig meg tudták lepni. A Højbro Plads Koppenhágában, ahol a könyvüzlete van, mindig tele van az ilyenekkel.

Megérkezett a lift, és Malone hagyta, hogy a család szálljon be előbb. A papa belehelyezett a nyílásba egy kártyát, amitől a vendég jogosult fölmenni a 31. emeletre is. Az csak különleges személyek számára volt fenntartva. A VIP-társalgó. Malone úgy döntött, ez megfelelő hely lesz arra, hogy gondolkodjék a továbbiakról.

– Ó, köszönöm, hogy már elindította helyettem is! – biccentett a családfő felé.

Csendben mentek föl 14 emeletnyit, aztán mindannyian kiszálltak. Ahogyan ezt Malone feltételezte, valóban egy olyan társalgó volt itt, ahová csak azok a vendégek mehettek be, akik fizettek ezért. Megint előreengedte a papát, hogy az ismét csak becsúsztathassa kártyáját a résbe, és kinyissa vele az üvegajtót.

A család nyomában Malone is belépett.

Az L alakú társalgóban rengetegen voltak. Az asztalokon felvágottak, sajtok, gyümölcsök sorakoztak. Malone körülnézett, és azonnal kiszúrt két öltönyöst, akiknek a fülében fülhallgató volt, a hajtókájukra kis mikrofon volt erősítve. Mindketten a Keleti 42. utcára néző ablakokhoz tapadva bámultak lefelé.

A titkosszolgálat.

Fölkapott egy almát az egyik asztalon lévő fatálból, és mellőle a New York Times aznapi számát. A szoba másik végébe húzódva leült, majszolni kezdte az almát, fél szemmel az újságot, a másikkal az ügynököket figyelve.

És remélte, hogy nem követett el egy harmadik hibát.

ÖT

PAMLICO-TENGERSZOROS, ÉSZAK-KAROLINA

Quentin Hale az ADVENTURE szalonjában ült, és észlelte, hogy nyugatnak fordultak, elhagyva a nyílt óceánt, majd behajóznak egy szorosba. A víz színe az eddigi kékesszürkéről kávészínűre sötétedett attól a rengeteg hordaléktól, amelyet a lustán kanyargó Pamlico folyó idáig hozott. Valaha fakéregből vájt kenuk, csáklyával hajtott ladikok és kötelékben vonuló gőzhajók járták ezeket a vizeket. De kisebb naszádok, kalózhajók és fregattok is közlekedtek, fedélzetükön az elszigetelt Karolina gyarmat dús növényzetű partjainak szerencsevadászaival. A Pamlico-tengerszoros volt a világ egyik legváltozatosabb, leglátványosabb vízi útvonala, tele megkövesült osztrigaszigetekkel, ártéri mocsarakkal, lápi erdőkkel és ingoványokkal. A legkülső partvonalon számtalan szikla és szirtfok volt, beszédes nevekkel, mint a Vigyázz-fok vagy a Félelem-fok. Ezek a nevek nem kevés tragédiára utaltak. És a partok előtti nyílt tenger is olyan csalókán veszélyes volt, hogy már réges-rég kiérdemelte az Atlanti-óceán temetője címet.

Quentin Hale ezen a vidéken született és nevelkedett, ahogyan valamennyi Hale is a 18. század eleje óta. Már kisfiúként kijárta a hajózás iskoláját, és arra is megtanították, hogyan kerülje el a helyüket folyton változtató homokzátonyokat, viszont hogyan használja ki a legkülönbözőbb áramlatokat. Az Ocracoke-öböl bejárata – éppen áthaladtak rajta – volt az a hely, ahol 1718 novemberében végül sikerült lemészárolni a hírhedt kalózt, Feketeszakállt. A helyiek még ma is tisztelettel beszélnek róla és elveszett kincséről.

Hale az asztalon fekvő két dokumentumra tekintett.

Azért hozta magával, mert tudta, hogy mihelyst lerendezi a könyvelője ügyét, a figyelmét ismét egy hibára kell fordítania, amit ükapja, Abner Hale követett el 1835. január 30-án, amikor merényletet kísérelt meg Andrew Jackson elnökkel szemben.

A nemzet történetében akkor törtek először egy hivatalban lévő elnök életére…

Ami pedig Andrew Jackson válasza volt a merényletkísérletre – ez a kézzel írott és Abnernek címzett levél, amely most már fóliába csomagolva hevert előtte –, azóta is gyötörte a Hale-eket.

Ezek szerint végül engedtetek áruló hajlamaitoknak. A türelmeteket többé már nem kell próbára tennetek, indulataitokat nem kell féken tartanotok. Ez elégedettséggel tölt el engem. Mindez háborút jelent, legalább oly méretût, mint amikor hadakat vezényelnek a csatatérre. Ti harcra szólítotok, én pedig nem fogok a sarokban szûkölni most, hogy az elsô lövés már eldördült. És amiért nem engedek a követeléseiteknek, nem hajolok meg az akaratotok elôtt, vagy nem hajolok földig a jelenlétetekben, már az életem is nemkívánatossá válik? Gyilkost merészeltek rám küldeni? Egy ekkora sértést lenyelni szégyen lenne. Az érzéseim nagyon is valóságosak, akárcsak én magam. A gyilkosotok egész nap csak ostobaságokat motyog. Jól választottátok meg ezt a szolgát. Ôrültnek fogják nyilvánítani, és elzárják. Egyetlen ember sem fogja elhinni egyetlen szavát sem. Meglehet, az összeesküvésetekre nincs bizonyíték, de mindannyian tudjuk, hogy ti gyôztétek meg ezt a Richard Lawrence nevû egyént, hogy fogja rám a pisztolyát. Ezek az élmények még oly frissek, hogy valósággal kényszerítenem kell magam, hogy feldolgozzam ôket, de én most a bukásotokat tûztem ki legfontosabb célként. Nem keveset töprengtem azon, hogy mi módon válaszoljak nektek. És miután tanácsot, útmutatást kértem a nálam bölcsebbektôl, meghoztam a megfelelô döntést. Mostani közlésemnek az a veleje, hogy tudomásotokra hozzam: az a törvényi felhatalmazás, amely mögé bújva fék nélkül rabolhattok, garázdálkodhattok, nincs többé. Felszámoltam, eltüntettem a zsákmányszerzést engedélyezô kiváltságlevélre utaló valamennyi nyomot a kongresszusi papírokból. Ha netán azt kéritek nemzetünk egyik következô elnökétôl, hogy tartsa tiszteletben a kiváltságleveleteket, ôt már nem fogja kötni semmilyen törvény, ahogyan engem kötött. Hogy fokozzam gyötrelmeiteket, és erôsítsem reménytelen helyzetetek kínjait, nem semmisítettem meg a kiváltságlevelet. Kijelentem, hogy szándékom szerint ezt tettem volna, de meggyôztek róla, hogy ez a bizonyosság olyan reménytelenné tenné a helyzeteteket, hogy attól újabb kétségbeesett lépésekre szánnátok el magatokat. Minthogy eszeveszetten bolondultok a titkokért, és életeteket az árnyékban töltve szeretitek morzsolgatni, egy olyan feladatot ajánlok, amely nektek való. Az ehhez a levélhez csatolt papíron van egy kód, amit a nagytiszteletû Thomas Jefferson alkotott. Úgy tudom, ô ezt tartotta a tökéletes kódnak. Ha sikerül megfejtenetek az üzenetet, akkor megtudhatjátok, hová rejtettem azt, ami után olyannyira sóvárogtok. Amennyiben az idôk során kudarcot vallotok, akkor maradtok azok a szánalmas árulók, akik most is vagytok. Ôszintén el kell ismernem, hogy ez az állapot sokkal nagyobb élvezetet jelentene számomra. Én nemsokára visszavonulok Tennesseebe, hogy ott éljem le hátralévô éveimet, már nagyon várva, hogy végre drága Rachelem mellett pihenhessek örökre. Remélem, hogy férfihoz méltatlan, gyáva viselkedésetek oly hamar vezet a bukásotokhoz, hogy még megérem azt a boldog napot.

Andrew Jackson

Hale a második papírlapra meredt, amely szintén fóliába volt csomagolva.

A családja 175 éve próbálta megfejteni Jefferson kódját. A legjobb szakértőket kérték fel. Rengeteg pénzt költöttek.

Csakhogy a kód kifogott rajtuk.

Lépteket hallott az első fedélzet felől, a személyi titkára lépett a szalonba.

– Kapcsolja be a tévét!

A férfi szemében mérhetetlen aggódást látott.

– Nagyon rossz hír.

Hale fölkapta a távirányítót, és bekapcsolta a készüléket.

Malone elrágcsálta az almát, miközben az újságot végig kinyitva tartotta maga előtt. Egyetlen olyan hírt sem talált, amely Daniels elnök New York-i útjáról szólt volna. Pedig az elnökök általában nagy csinnadratta közepette szoktak mindenfelé ellátogatni. Neki viszont most el kell hagynia a hotelt, mégpedig igen gyorsan. Minden perc késlekedés csak súlyosbítaná a helyzetét. A Grand Hyatt nevéhez méltón hatalmas, sokemeletes épületkomplexum, ahol a nap 24 órájában ezrével fordulnak meg az emberek. Nem valószínű, hogy a rendőrség és a titkosszolgálat le tudná zárni az összes kijáratot, legalábbis nem ilyen hamar. Két tévé is volt a társalgóban, és Malone látta a mobiltelefonokkal készített felvételeket, amelyek – szerencséjére – túl homályosak és vibrálók voltak. Egy szó sem esett azonban Daniels állapotáról. Az emberek egyfolytában a támadásról beszélgettek, azt taglalva, hogy éppen alattuk történt. Alig néhányan hallották a dörrenéseket vagy látták a rakétát. A terem túlsó végében tartózkodó öltönyösök továbbra is lefelé figyeltek, és a hajtókájukon lévő mikrofonokba beszéltek.

Malone fölállt, hogy távozzék.

A két ügynök visszafordult az ablaktól, és egyenesen feléje rohant. Malone elszánta magát, hogy ellenáll. A kis keményfa asztalt, amin a gyümölcsök és az újságok voltak, használhatná például a feltartóztatásukra.

Persze amazoknak van pisztolyuk, neki meg nincs, tehát az asztalka csak ideiglenes megoldás lehet.

A két ügynök elviharzott mellette, és kirontottak az ajtón. Egyenesen a liftekhez szaladtak, és amint megérkezett az üres felvonó, azonnal be is szálltak.

Malone megkönnyebbülten sóhajtott, aztán kiment, és a liftnél megnyomta a LE gombot. Úgy döntött, a legegyszerűbb megoldás lesz a legjobb.

Kimegy egyenesen a főbejáraton.

HAT

Jonathan Wyatt ott várakozott a Grand Hyatt zsúfolt előcsarnokában, amely tele volt turistákkal, akik csak egy víkendre jöttek New Yorkba. Ezt a víkendet most különlegesen érdekessé tette az a tény, hogy valaki az imént akarta lelőni az Egyesült Államok elnökét. Hallotta a beszélgetéstöredékeket a körülötte lévőktől – arról, hogy senki sem tudja, Daniels elnököt eltalálták-e, csak az volt biztos, hogy elszáguldottak vele a helyszínről. Egyesek fölemlegették a Reagan elleni 1981-es merényletet, amikor az elnök már a műtőben volt, amikor kiadták az első hivatalos közleményt.

Legalább tucatnyi New York-i rendőr és fél tucat titkos ügynök rohangált most a hotel kétszintes előcsarnokában. Vezényszavakat kiáltottak, és pozíciókat foglaltak el a liftek és a kijáratok közelében. Ki tudja, Malone merre próbál majd távozni, de nem sok út vezet ki innen. Tőle balra, egy emelettel lejjebb volt egy főbejárat, amely a Keleti 42. utcára nyílt, és attól nem messze néhány üvegajtó, melyek a főpályaudvarhoz vezető aluljáró-folyosóra néztek. Egy emelettel feljebb néhány további üvegajtó, melyeket Wyatt a megfigyelőhelyéről könnyedén szemmel tudott tartani. Ha annyira ismeri ellenfele észjárását, amennyire gondolta, akkor Malone egyszerűen kisétál majd a főbejáraton. Miért is ne? Senki sem látta az arcát, és mindig a legfeltűnőbb helyen lehet a legjobban elrejtőzni.

Tudta, hogy a hatóságok legszívesebben kiürítenék az egész hotelt, de ez nyilván lehetetlen volna. Túl sok ember van ezen a huszonvalahány emeleten. Ha rendelkezésre állt volna a szokásos fél év az előkészületekre, akkor a titkosszolgálat nyilván megfelelően tudná kezelni a dolgot. Most azonban még nyolc hetük sem lehetett, így a fő taktika a titkosság volt, és a Fehér Ház csak ma reggel jelentette be, hogy Daniels New Yorkba utazik magánlátogatásra. Ennek közvetlen előzménye az volt, hogy egy korábbi elnök is hasonlóképpen cselekedett, amikor a feleségével bejelentés nélkül ellátogatott a Broadway egyik színházába, hogy ott mindenki meglepetésére megnézzen egy darabot. Az a kirándulás incidens nélkül zajlott le, viszont Danny Daniels most valószínűleg veri a fejét a falba – már ha nem sérült meg, ha a szervezetei rendesen működnek, vagy ha épp nem veszített túl sok vért.

Wyatt felettébb élvezte, ha mások elszúrták.

Ez annyira megkönnyítette a dolgokat!

Nagyon valószínű, hogy Malone fölfelé menekült, legalábbis először. Vagyis az egyik liftből kell majd kiszállnia, és ezeket Wyatt mind szemmel tartotta. Biztos, hogy nem a lépcsőn igyekszik majd lefelé, hiszen a rendőrség mindig ezeket zárja le elsőként. Viszont a levél, amit otthagyott a szobában, továbblépésre ösztönzi majd Malone-t. Megint ő lesz a Magányos Hős, aki a sírig hűséges az ő rajongásig szeretett Stephanie Nelle-jéhez.

Wyatt nagyon bírta, hogy megint csatasorba állhat.

Már elég sok idő eltelt a legutóbbi megbízatása óta. Az utóbbi években egyre ritkult a munkalehetőség, neki pedig hiányzott a teljes munkaidős ügynöki tevékenység. Az ördögbe, nyolc éve, hogy erőszakkal eltávolították onnan. De azóta is abból élt, hogy áruba bocsátotta szolgálatait. Úgy tűnt, ez lesz az egész hírszerzőszakma jövője. Egyre kevesebb ügynököt alkalmaztak hivatalosan, viszont egyre többet szerződéssel egy-egy munkára. És így az ügynökök vállalták, hogy akár meg is tagadják őket, ráadásul nem kellett nekik nyugdíjat sem fizetni. Wyatt ötvenéves volt, és mostanra legalább részlegvezetői szintre emelkedhetett volna, talán még ügynökségvezetőire is. Annak idején minden idők egyik legjobb „terepügynökének” tartották.

Mígnem…

– Most mit akarsz csinálni? – kérdezte tőle Cotton Malone.

Jól benne voltak a pácban. A tökéletes csapda. Föntről két lövész tartotta sakkban őket, két másik pedig előttük bujkált valamelyik sötét beugróban. Wyatt már jóval előbb is csapdától tartott, és a félelme most beigazolódott. Szerencsére Malone-nal felkészülten érkeztek.

Az adóvevőjéért nyúlt.

Malone megragadta a karját.

– Ezt nem teheted.

– Miért nem?

– Mi tudjuk, mivel nézünk szembe. Ők nem tudják.

Az „ők” a három másik ügynököt jelentette, akik a környéket vigyázták.

– Fogalmunk sincs, hány fegyveres van még odakint – mondta Malone. – Négyről tudunk, de lehetnek még sokkal többen is.

Wyatt az ELKÜLDÉS gombra tette az ujját.

– Nincs más választásunk.

Malone kicsavarta a kezéből az adóvevőt.

– Ha ebbe beleegyeznék, mindketten hibásak lennénk. Meg tudjuk oldani.

Újabb golyók fütyültek el fölöttük. Még jobban lehúzódtak a ládák mögé.

– Váljunk el! – mondta Malone. – Én megyek balra, te jobbra, és aztán középen találkozunk. Az adóvevő nálam marad.

Wyatt néma maradt.

Malone kikémlelt a sötétbe, nyilvánvalóan a lehetőségeket mérlegelte, készen az akcióra.

Wyatt másként döntött.

Pisztolyának agyával Malone halántékára sújtott. Társa ájultan hanyatlott a betonra.

Fogta az adóvevőt, és utasította a három ügynököt, hogy törjenek be.

Sűrű kiáltozás zökkentette vissza a valóságba.

Újabb csapat rendőr rontott be az előcsarnokba. Az embereket most már a kijáratok felé terelték a hotel személyzetének segítségével. Úgy tűnt, valaki végre meghozott egy határozott döntést.

Wyatt tekintete a tömeget fürkészte.

A legnagyobb felvonók az előcsarnok földszintjére érkeztek. Folyamatosan áramlottak ki belőlük az emberek. Egyikük Cotton Malone volt.

Wyatt elmosolyodott.

Malone megszabadult a dzsekijétől, pontosan úgy, ahogy erre Wyatt számított. Hiszen pont ez az egyik dolog, amire a rendőrök és az ügynökök rákattantak. Figyelte, amint Malone elvegyül a tömegben, és a mozgólépcső felé nyomakodik, amely levisz a főbejárathoz. Wyatt hátrébb lépett, egy függönyt használva fedezékül. Az ügynökök és rendőrök épp őfelé tartottak, és közben mindenkinek integettek, hogy kifelé, ki azonnal.

Malone lelépett a mozgólépcsőről, de ahelyett hogy kiment volna valamelyik középső ajtón, jobbra fordult, a főpályaudvar felé vezető kijárat irányába. Wyatt a hotel egyik tanácsterme felé araszolt, és közben elővette zsebéből az adóvevőjét, amelyet jó előre beállított a titkosszolgálat által használt frekvenciára.

– Riadó minden ügynöknek! A gyanúsított halványkék inget visel világos nadrággal, már nincs rajta a sötét dzseki, és éppen most hagyja el a Grand Hyatt előcsarnokát azon az aluljárón, amely a főpályaudvarhoz vezet. Én is arrafelé tartok.

Várt egy pillanatot, zsebre vágta az adóvevőt, aztán az előcsarnok felé fordult.

Malone éppen eltűnt a kijáratban.

Több titkos ügynök is igyekezett utat törni magának a tömegben…

HÉT

Knox kilépett a Plaza Hotelből. Tudta, hogy a Közösségnek legalább három tagja áll nagyon közel ahhoz, hogy pánikba essen. Nagyon jó, úgy kell nekik. Amire ők utasítást adtak, az telis-tele volt kockázattal. Az ő megítélése szerint túlságosan is sokkal. Korábban, amikor a kormány jóváhagyásával kezdtek valamilyen akcióba, mindig gondjuk volt rá, hogy megkapjanak minden engedélyt. Most viszont renegátokká váltak, akik ismeretlen, veszélyes vizekre tévedtek.

Átment az úttesten, és máris a Central Parkban volt. A távolban szirénák vijjogtak, ez így lesz az elkövetkező órákban is. Még egy szót sem szóltak az elnök állapotáról, pedig már majdnem egy órája, hogy megtörtént…

Mindig is szerette ezt az elképesztő parkot. Nyolcszáz hektárnyi fű, fa, erdő, mező, tó és gyalogút. Egy hatalmas város kertje, szíve. Nélküle egész Manhattan egyetlen gigantikus beton- és épülettömb lenne.

Már a Plazából elintézte a telefonhívást, és azonnali találkozót kért. Akit fölhívott, szintúgy azonnal beszélni akart vele – ami egyáltalán nem lepte meg –, és a közelben is volt, úgyhogy megjelölték ugyanazt a padot a „Birkalegelő” és a Bethesda-kút mellett, ahol már korábban is találkoztak.

A várakozó férfi semmilyen tekintetben nem volt feltűnő. Vonásai teljesen átlagosak voltak, akárcsak a ruházata. Knox odasétált, és leült. De rögtön elege is lett a Scott Parrott arcán megjelenő önelégültségtől.

– Az az ablakban egyensúlyozó férfi – kérdezte Parrott-tól – a maga embere volt?

– Azt senki nem árulta el nekem, hogyan állítják le az akciót, csak azt, hogy meg fog történni.

A válasz több kérdést is felvetett, de Knox most nem akart belebonyolódni.

– És most?

– Azt akarjuk, hogy ez egyértelmű üzenet legyen a kapitányok számára – mondta Parrott. – Azt akarjuk, hogy tudják: mi mindent tudunk a Közösségről. Ismerjük az alkalmazottakat…

– Legénység.

– Tessék?

– A vállalkozást legénység működteti.

Parrott fölkacagott.

– Maguk mind csak istenverte kalózok.

– Tengeri vámszedők.

– És mi a jó franc a különbség? Maguk rabolnak mindenkitől.

– Csak az ország ellenségeitől.

– De nem is az az érdekes, hogy maguk micsodák – mondta Parrott. – Állítólag mi mindannyian ugyanannak a csapatnak a tagjai vagyunk.

– A mi szemszögünkből ez nem így tűnik.

– Én amúgy kedvelem a maguk főnökeit. Tudom, hogy nagy nyomás nehezedik rájuk. Ezt értem. De vannak bizonyos határok. Ezt meg kell érteniük. Tudniuk kell, hogy mi azt soha nem engednénk meg, hogy megöljék az elnököt. Egyszerűen meg vagyok döbbenve, hogy egyáltalán feltételezték, mi ebbe belemegyünk. Ahogy már a tudomására hoztam: ez egy üzenet.

És a NIA, a Nemzeti Hírszerző Ügynökség nyilvánvalóan azt akarta, hogy ezt személyesen hozza Knox tudomására. Parrott volt Knox kapcsolata a NIA-nál. Egy évvel ezelőtt, amikor a hírszerző szervezetek elhatározták, hogy megsemmisítik a Közösséget, csak a NIA állt ki mellettük.

– A kapitányok nem fogják érteni, hogy maga miért üzenget nekik. Hogy miért avatkozott közbe – mondta Knox.

– Akkor mondja meg nekik, hogy vannak jó híreim is. Annyira jók, hogy még meg is köszönhetik azt, amit ma véghez vittünk.

Knox ebben kételkedett, de azért figyelt.

– A maguk Jefferson-kódjának megoldása ezekben a pillanatokban érkezik az én laptopomra. Az embereink ugyanis megfejtették.

Jól hallotta? A kód megfejtése? Megtalálták? 175 év után? Parrott beletrafált: ez valósággal eksztázisba hozza majd a kapitányokat! De még mindig ott volt az az őrültség, ami az imént történt. Csak remélni tudta, hogy hibátlanul eltüntette a hozzájuk vezető valamennyi nyomot. Ha nem, akkor már nem számít semmiféle kód.

– Ha létezik valami, aminek segítségével ki tudnak mászni abból a mély veremből, amit maguknak ástak, akkor ez az – mondta Parrott.

– Miért nem árulja el nekünk?

Az ügynök felkuncogott.

– Lehet, hogy ez nem az én dolgom. Azt persze kétlem, hogy a szállodában hagytak volna olyan nyomot, ami elvezetne bárhová is, mindenesetre mi ott voltunk, hogy megakadályozzuk a merényletet, úgyhogy most csak ez számít.

Knox nyugodt maradt, de közben megerősítette magában azt a döntését, amit idefele jövet hozott.

Végül is meg kell történnie.

– Úgy gondoltam, hogy netán meghív egy ebédre – mondta Parrott. – Simán megengedheti magának. Aztán visszamegyünk a szállodámba, és esetleg megtudhatja, hogy Andrew Jackson mit is mondott, azaz írt egykor.

Lehetséges, hogy ez a katasztrófa végül átváltozik hihetetlen szerencsévé? Még Quentin Hale is, aki nagyon dühös lesz, önkívületbe esik, ha meghallja, hogy a kódot megfejtették.

Knox már csaknem 15 éve szolgált szállásmesterként. A posztot az apjától örökölte. Mindig mosolyogva nézte azokat a kalózokról szóló filmeket, amelyekben a mindenható kapitány kegyetlenül sanyargatja a legénységet. Mi sem áll távolabb a valóságtól! A kalózközösségek demokratikusan működnek, maguk döntvén el, hogy ki vezesse őket, és mennyi ideig. Az a tény, hogy a kapitányt és a szállásmestert is választják, biztosítja, hogy a beosztottjaikkal józanul, tisztességesen bánjanak. Az egyensúly és a jogok további biztosítéka pedig az volt, hogy bármikor meg lehetett tartani egy választást, hogy új kapitány vagy új szállásmester legyen. És sok kapitány, aki túl messzire ment, egyszer csak az első útjukba eső földdarabkán találta magát, mialatt egy másik ember került az ő helyére. A szállásmesternek pedig még nehezebb dolga volt, mert ő egyszerre szolgálta a kapitányt és a legénységet.

A jó szállásmester persze tudta, hogyan feleljen meg mindkét félnek.

Ezért Knox is tudta, most mi a teendő.

– Oké! – mondta, és elmosolyodott. – Rajtam a sor. – Kinyújtotta a karját, és kétszer Parrott vállára paskolt. – Értem, srácok. Maguk foglalkoznak a dolgokkal. Átadom az üzenetüket.

– Reméltem, hogy maga is így látja.

Knox előbb visszahúzta a kezét, majd Parrott csupaszon maradt nyakára csapott, belemélyesztve egy kis tűt. Egy apró nyomás, majd csavarintás, és a borsónyi fecskendő tartalma bekerült a férfi szervezetébe.

– Hé! – kiáltotta Parrott, és a fájdalom forrása felé nyúlt.

Egy. Kettő. Három.

Parrott teste elernyedt.

Knox megtartotta, majd óvatosan lefektette a padra. A szer egy karib-tengeri zátonyoknál honos hal élősködőjének mérgéből készült. Karenia annulatus. Villámgyorsan ható, halálos méreg. Évszázadokkal ezelőtt, amikor a szlúpok és naszádok dicsőségesen szelték a déli tengerek habjait, nem egy ellenség ismerhette meg a méreg azonnali hatását.

Kár, hogy ennek az embernek meg kellett halnia.

Nem volt más választása.

Ez nem is kérdés.

Gondosan Parrott arca alá helyezte a kezét, mintha a másik csak elszunyókált volna. Ez egyáltalán nem szokatlan a Central Park padjain. Pillanatok alatt átkutatta Parrott zsebeit, és talált egy szobakulcsot a Helmsley Park Lane hotelbe. Jó hely. Már ő is megszállt ott néhányszor.

És most is odamegy.

NYOLC

Malone nyugodt tempóban sétált végig az alacsony mennyezetű alagúton, amely a Hyattet a főpályaudvarral kötötte össze. Tudta, hogy ha eljut a zsúfolt indulási csarnokba, akkor egy vonattal visszamehet a St. Regisbe, ahol Cassiopeia várja. Aztán majd együtt kigondolják, hogy a továbbiakban mit tegyenek.

Érdekes, hogy így gondolkodik.

Együtt.

Évek végeláthatatlan sora óta egyedül élt és dolgozott. Két éve találkozott először Cassiopeiával, de csak alig néhány hónapja, Kínában beszéltek végre egymásnak az érzéseikről. Először még úgy gondolta, hogy közelebbi kapcsolatuk egyszerűen csak egy érzelmi fellángolás az után, ami történt…

Tévedett.

Először harcosok voltak, aztán vetélytársak, majd barátok. Most pedig szerelmesek. Cassiopeia magabiztos volt, okos és szép. Könnyen jött létre bizalmas kapcsolatuk, mert volt alkalmuk meggyőződni róla, hogy ha az egyik szükséget szenved, a másik ott lesz mellette. Csakhogy most az iménti események következtében éppen egy seregnyi rendőr üldözi pisztollyal a kezében.

Jól jönne egy kis segítség.

Pontosabban, jó nagy segítség.

Kiért az átjáróból, és átment néhány üvegajtón, amelyek végül egy csarnokba vezettek, amelynek két oldalát forgalmas boltok szegélyezték. Az utcai kijárat tőle jobbra, mintegy harminc méterre volt. Balra fordult, és belépett a világ egyik legismertebb vasútállomására, amely csaknem egy futballpálya hosszúságú és harmadolyan széles volt. Híres mennyezete – a kék égen állatövi jegyekként elhelyezkedő aranycsillagok – szédítő magasságban ékeskedett. A központi információs fülke tetején emelkedett a rézből készült négyoldalú óra. Most 19.20-at mutatott. A központi csarnokból termek és folyosók nyíltak minden irányban, amelyek a vágányokhoz és a peronokhoz vezettek. Mozgólépcsők vitték föl és le az utasokat az egyes szintek között. Malone tudta, hogy egy emelettel alatta egy hatalmas étkezőcsarnok van, tele kávézókkal, pékségekkel és bisztrókkal. Még lejjebb pedig a metróvonalak. Ahová ő igyekezett.

A hatalmas csarnok emeleti szintjén kétoldalt elhelyezkedő éttermeket fürkészte. A körülötte lévők beszélgetéseinek foszlányaiból megtudta, hogy még mindig semmit sem mondtak Daniels állapotáról.

Két öltönyös érkezett a nagy csarnokba azon a bejáraton, ahol ő is bejött.

Aztán még hárman.

Malone nyugalomra intette magát. Semmiképpen sem követhették. Gyakorlatilag nem volt nyom, amin elinduljanak. Csak tapogatóznak. Keresgélnek. Remélik, hogy belebotlanak valamibe.

Az egyik utcai kijáraton most három New York-i rendőr rohant be. Tőle jobbra még újabbak tűntek föl, a 45. utcáról ide fölvezető mozgólépcsőtől.

Ez rosszat jelent. Ezek most célirányosan jönnek ide. Mi is állt Stephanie levelében? Ne bízz senkiben! Két szinttel lejjebb, a metróhoz kellene eljutnia. Most azonban nem maradt más választása, mint balra fordulni, és az egyik kijáraton kimenni a 42. utcára.

Ez lett volna a tervük?

Átment egy széles gyalogoshídon, amely egy betonút fölött ívelt át. Az információs bódé mögül egy újabb rendőr bukkant elő, és feléje igyekezett.

Malone ment tovább. Előtte nem volt egyetlen rendőr vagy öltönyös sem.

A híd két oldalát mellmagasságú márványkorlát szegélyezte. A mellvéd túloldalán észrevett egy keskeny lépcsőt, amely levezetett a hídról, és a lenti gyalogútra kanyarodott.

Mindig a meglepetés a legjobb taktika, de akkor gyorsan kell cselekedni. A mögötte jövő zsaru már nyilván csak néhány lépésnyire van tőle.

Oldalt lépett, majd megpördült, aztán a férfi gyomrába térdelt, és ezzel a földre küldte. Remélte, hogy így sikerül értékes másodperceket nyernie ahhoz, hogy elkerülhesse a csarnokban lévő többieket.

Átlépett a márvány mellvéden, és annak párkányán egyensúlyozott, tudva, hogy onnan legalább öt métert kell ugrani. Ami túl sok. Gyorsan előrébb tornázta magát, ahol már csak három méter volt a távolság, és leugrott a párkányról.

A hídon ügynökök és rendőrök jelentek meg.

Pisztolyt rántottak.

Az emberek a lenti utakon észrevették a fegyvereket, és riadtan menekülni kezdtek. Malone kihasználta a zűrzavart, és berontott a híd alá, kikerülvén a pisztolyok hatósugarából. A hídon fölötte lévő zsaruknak beletelik majd néhány másodpercbe, hogy átszaladjanak a másik oldalra, és ez elég lehet neki ahhoz, hogy eltűnjön. Balra tőle az osztrigabár, jobbra meg az étkezőcsarnok. Tudta, hogy abból a csarnokból tucatnyi kijárat nyílik a peronokhoz, a vonatokhoz, a lépcsőkhöz, a felvonókhoz és a feljárókhoz. Elérheti az egyik vonatot, és jegyet majd az ellenőrtől vesz.

Berontott az étkezőcsarnokba, és az egyik távolabbi kijárat felé igyekezett. Addig azonban át kell érnie az étkezőpultok, asztalok és székek labirintusán, nem beszélve az emberek tömegéről.

Megannyi fedezék.

Két férfi tűnt fel. Eddig a középső oszlop mögé bújva vártak rá. Előhúzták fegyvereiket, Malone-nak pedig eszébe jutott a régi közhely.

Nem lehetsz gyorsabb a rádióhullámoknál.

Fölemelte mindkét karját.

Parancsszavak pattogtak, hogy feküdjön a földre.

Térdre ereszkedett.

KILENC

Cassiopeia Vitt kilépett a tusolóból, és fölvette frottír fürdőköpenyét. De még mielőtt beburkolózott volna a finom, puha anyagba, azt tette, amit ilyenkor mindig, valahányszor csak alkalma adódott rá – megmérte a súlyát. Már tegnap kipróbálta a digitális mérleget, miután egy hosszúra nyúlt fürdővel kioldotta magából a földrészek közti utazás fáradtságát. A hosszú repülőút mindig néhány kiló pluszt is eredményezett. Hogy miért? Valami kiszáradási és folyadék-visszatartási izé miatt. Cassiopeia nem volt a testsúly megszállottja. Csak kíváncsi volt. Közeledett a középkorúsághoz, és amit evett, vagy amit csinált, az sokkal több mindent befolyásolt, mint öt évvel korábban.

Megnézte a kijelzőt.

56,7 kilogramm.

Nem rossz.

Megkötötte magán a fürdőköpenyt, és nedves hajára törülközőt tekert. A másik szobában a CD-lejátszó klasszikusok műveiből álló válogatást duruzsolt. Cassiopeia szerette a St. Regist, ezt a Manhattan kellős közepén álló legendás szállodát, alig egy-két kőhajításnyira a Central Parktól. A szülei is mindig itt szálltak meg, valahányszor New Yorkba jöttek. Amikor Cotton azt javasolta, hogy töltsenek egy hétvégét a tengerentúlon, ő rögtön felajánlotta, hogy itt foglal szobát.

A kormányzói lakosztályt választotta, nemcsak a kilátás miatt, hanem azért is, mert két hálószobája volt. Bár már nagy lépéseket tettek meg, azért mégiscsak a kapcsolatuk elején jártak. Persze a másik hálót még nem használták, de hát ott volt, ha esetleg szükség lenne rá.

Sok időt töltöttek együtt, amióta visszatértek Kínából – hol Koppenhágában, hol az ő franciaországi kastélyában. Az, hogy fejest ugrottak az érzelmekbe, ami mindkettejük számára nagy újdonság volt, eddig jól működött. Cotton mellett biztonságban érezte magát. Kellemes volt, hogy tudta: egyenlő felek. A férfi folyton azt mondta, hogy nem tud igazán jól bánni a nőkkel, de alábecsülte magát. Ez az út is tökéletes példa erre. Bár az elsődleges cél az volt, hogy Cotton találkozzék Stephanie Nelle-lel, Cassiopeia nagyra értékelte, hogy a férfi ragaszkodott hozzá, ő is jöjjön.

De azért ő is összekötötte a kellemest a hasznossal.

Egyik legkevésbé kedvelt feladata az volt, hogy tartsa szemmel a családi vállalkozásokat. Ő volt apja pénzügyi birodalmának egyedüli örököse. E vállalkozások milliárdokra rúgtak, és valamennyi földrészre kiterjedtek. Egy barcelonai székhelyű központi igazgatóság intézte a napi ügyeket. Minden héten megkapta a jelentéseket, de egyedüli részvényesként néha kénytelen volt maga is intézkedni. Így hát tegnap délután és ma is találkozott vállalatbirodalmának amerikai igazgatóival. Jó üzleti érzékén kívül ahhoz is volt elég esze, hogy tudja: bíznia kell az alkalmazottaiban. Az apja arra tanította, hogy a felelős beosztásúakat mindig ösztönözze nyereségrészesedéssel – néha egy minimális százalék is sokat számít –, és tökéletesen igaza volt. Szerencséje volt, hogy az alkalmazottai szinte sajátjukként kezelték az ő vállalatait, s így megsokszorozták a nyereségét.

Cotton néhány órája ment el azzal, hogy elsétál a 42. utcához. New Yorkban ez volt a helyzet: a hatalmas forgalom miatt az ember gyalog sokkal gyorsabban eljuthatott egy tizenhárom háztömbnyire lévő célhoz. Ma estére vacsora és show volt a program. Cotton rábízta a választást. Ezért már néhány napja megvette a jegyeket, és asztalt foglalt az egyik kedvenc éttermében. Megállt a Bergdorf Goodmannél is, és vett egy új ruhát.

Miért is ne? Minden nőnek joga van időnként puccba vágnia magát.

Még szerencséje is volt. Az Armani ruha, amit kiválasztott, tökéletesen állt rajta, semmit sem kellett igazítani. Fekete selyem, hát nélkül, hagyományos fazon.

Éppen az, amire mindkettejüknek szükségük volt.

Szeretett azon eltűnődni, hogy miként tud tetszeni valakinek. Pedig ezek a gondolatok életének nagyobb részében idegenek voltak tőle. Ez lenne a szerelem? Talán, részben. Legalábbis ezt remélte.