AMTAK E-KÖNYVEK

Heinrich MANN

Ronda tanár úr

(Fordította: Kosztolányi Dezső)

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-17-3

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

HEINRICH MANN

RONDA TANÁR ÚR

(REGÉNY)

FORDITOTTA:
KOSZTOLÁNYI DEZSŐ

Tartalom

HEINRICH MANN

RONDA TANÁR ÚR

FORDITOTTA: KOSZTOLÁNYI DEZSŐ

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

I.

Mivel a neve Gonda volt, az egész iskola csak úgy hívta, hogy Ronda. A többi professzor időnként változtatta a csúfnevét. Új diákcsapat került egy-egy osztályba, vérszomjas tekintettel felfedezte valamelyik tanárnak az elmúlt esztendőben még nem eléggé méltányolt kómikus tulajdonságát és kíméletlenül csúfnevet adott neki. Ronda azonban már sok generáción keresztül viselte a magáét, az egész város igy nevezte, a kollégái is igy hívták, a gimnáziumban és a gimnáziumon kívül a háta mögött. Azok a tanárok, akik kosztos-diákokat vagy privátosokat tartottak, naponta beszéltek növendékeik előtt Ronda tanár úrról. De az a megfigyelő, aki a hetedik osztály osztályfőnökén valami újat akart volna észrevenni és egy új nevet akart volna adni neki, sohase érte el a célját; már csak azért sem, mert az öreg tanár rég megszokott csúfneve olyan brilliánsul hatott, mint huszonhat esztendővel ezelőtt. Mikor az iskola udvarán keresztül ment, az egyik diák átkiabált a másiknak:

- Nem érzed, milyen ronda szag van itt?

Vagy:

- Phü, micsoda ronda bogár!

És azonnal hevesen rángani kezdett az öreg válla, mindig a jobb válla és ferde-zöld tekintetet vetett pápaszeme mögül, amely tele volt sanda félelemmel és bosszúvággyal: egy rossz lelkiismeretű zsarnok pillantása volt ez, aki köpenyek redőiben elrejtett tőrök után szaglász. Gyér sárgásszürke szőrökkel fedett merev álla fel és lebillent. Semmit sem tudott »bizonyitani« a kiabáló fiura és szó nélkül kellett elódalognia, cingár és mégis trotyakos lábszáraival, zsíros karimájú kőműves kalapjával.

Tavaly, amikor jubileumát ülte, a gimnázium fáklyásmenetet rendezett a tiszteletére. Ronda kiment a lakása erkélyére és beszédet mondott. Míg minden fej meredt nyakkal bámult a magasba, hogy hallja, hirtelen valami kellemetlen, nyivákoló hang szólalt meg:

- Phü, de ronda szag van itt!

Mások ismételték:

- Phü, de ronda szag van itt!

- Phü, de ronda szag!

A professzor odafent elkezdett dadogni - bár előre sejtette az incidenset - és valamennyi ordítónak jól belelátott a tátott szájába. A többi tanár úr a közelben állott; ő pedig érezte, hogy újra nem tud semmit »bizonyitani«; de az összes neveket beírta a fekete könyvbe. És másnap a nyivákoló hang tulajdonosát - mert szegény nem tudta, hol született az orleánsi szűz - jóindulatúan biztosította, hogy még sok kellemetlenséget szerez neki ebben az életben.

És csakugyan, Kieselackot nem engedte át a vizsgán. Vele együtt hasaltak el mindazok, akik azon az emlékezetes jubileumi estén ordítoztak. Igy Ertzum is. Lohmann azonban nem ordított, mégis megbukott. Az egyik a hanyagságával, a másik a tehetségtelenségével segítette Ronda bosszúját.

Félévvel később, egy őszi délelőtt 11 órakor, tiz perc alatt - mielőtt iskolai dolgozatot irtunk volna az orleánsi szűzről - történt, hogy Ertzum, aki még mindig nem tudott közelebb férkőzni a szűzhöz és egy előrelátott katasztrófától félt, kétségbeesésében felrántotta az ablakot és nyivákoló hangon - csak úgy találomra - kiordította a ködbe:

- Ronda!

Nem tudta, hogy a tanár úr a közelben van-e és nem is törődött vele. A szegény vállas vidéki kamaszt elragadta a szenvedélye, hogy még egyszer utóljára egy pillanatra recsegtesse hangját, mielőtt két óra hosszat kuporog egy üres fehér lap előtt, amelyet neki kell majd - ugyancsak üres koponyája segítségével - szavakkal tele szántani.

Véletlenül Ronda csakugyan akkor ment keresztül az udvaron. Mikor meghallotta a kiáltást, félreugrott. Fent a ködben felismerte Ertzum tömzsi körvonalait. Egyetlen diák se volt lent az udvaron, senkinek sem szólhatott Ertzum kiáltása.

- Most az egyszer - gondolta magában kárörömmel Ronda - engem értett. Most az egyszer tetten értem.

Öt ugrással felrohant a lépcsőn, kitárta az osztály ajtaját, keresztül rontott a padok között és rápattant a katedrára. Itt reszketve megállott, fuldokolt, lélekzetet kellett vennie. A diákok felállottak, hogy üdvözöljék, a fülsiketitő lárma egy pillanat alatt bénult némasággá változott. Úgy tekintették az osztályfőnöküket, mint egy közveszélyes állatot, akit sajnos, lebunkózni nem lehet, sőt, aki rövid ideig veszedelmes fölényt nyert rajtuk. Ronda melle hevesen zihált; végül vésztjósló hangon kibökte:

- Az imént újból hallottam egy bizonyos szót, valaki felém kiáltotta, egy jelzőt - egy nevet, amelyet egyáltalán nem tűrök. Nem tűröm, hogy olyan valaki, mint ön, akinek jellemét és tudását sajnos, nagyon is van szerencsém ismerni, engem gyalázatos csúfnévvel illessen. Nem tűröm, érti, nem tűröm. Az ön elvetemültsége Ertzum határtalan, de biztosítom, hogy megtanítom kesztyűbe dudálni. Még ma jelentést teszek az igazgató úrnak és ami engem illet, minden befolyásomat latba vetem, - jól jegyezzük meg - hogy az intézet legalább az emberiség ilyen söpredékétől megtisztíttassék.

Utána ledobta válláról a köpenyét és igy hörgött:

- Leülni!

Az osztály leült, csupán Ertzum maradt állva. Vastag, szeplős feje most oly tűzvörös volt, mint sörtéi, a feje bubján. Valamit akart mondani, többször pedzette, de benne rekedt a szó. Végre kinyögte:

- Nem én voltam, tanár ur kérem.

Több hang támogatta őt, áldozatkészen és barátian:

- Nem ő volt, tanár ur kérem.

Ronda felhördült:

- Csend legyen!... És ön, Ertzum, jegyezze meg, hogy már volt egy éppen ilyen nevű ember - nemde, ugyebár - akinek a pályáját hátráltattam és azt is jegyezze meg, hogy az ön további előmenetelét ha nem is lehetetlenné, de mint annak idején a nagybátyjáét, kínos-keservessé fogom tenni. Maga tiszt akar lenni, ugye Ertzum? A nagybátyja is az akart lenni. Mivel azonban az előirt tananyagot sohasem tudta sikeresen befejezni és az egy évi önkéntesi szolgálathoz szükséges érettségi bizonyítványt - ennek következéseképpen és folytán - sokáig nem kapta meg, afféle svindli-gimnáziumba ment, ahol szintén megbukhatott és később csak őfelsége legmagasabb kegyelme folytán lehetett tiszt, bár - úgy látszik - ezt a pályát is hamar abba kellett hagynia. Nos tehát! Ugyanez a sors, legalább is hasonló sors vár önre is, Ertzum. Sok szerencsét hozzá! Egyébként a véleményem az ön egész famíliájáról Ertzum, már tizenöt esztendeje megvan és nem változott... Mivel pedig -

Itt Ronda hangja siri karaktert öltött.

- Ön szellemtelen fajankó, meg se érdemli, hogy foglalkozzék annak a magasztos szűznek az alakjával, akire most áttérünk: takarodjék innen, ki a dutyiba!

Von Ertzum, aki kissé nehézfejű volt, még mindig figyelt, ámult-bámult, hogy mit akar. Észre se vette, hogy a megfeszített figyeléstől állkapcsával öntudatlanul utánozta a professzor állának a mozdulatait. Ronda álla, amelynek felső részéből több sárgás tüske meredezett kifelé, úgy forgott a két feszes szájszöglet között, mintha tengelyen keringene, a nyála pedig egész az első padig fröccsent. Orditani kezdett:

- Még merészkedik, szemtelen kölyök!... Takarodjék ki - mondtam már - ki a dutyiba!

Ertzum riadtan szédült ki a padból. Kieselsack odasúgott neki:

- Vigyázz.

Lohmann fojtott hangon bátorította:

- Ne félj, majd elbánunk vele.

Az elitélt a katedra előtt ódalgott a kis helyiségbe, amely az osztály ruhatárául szolgált és vak sötétség uralkodott benne. Ronda megkönnyebbülten sóhajtott fel, amikor az ajtó a vállas legény mögött becsukódott.

- Most pedig igyekezzünk pótolni, a mulasztott időt, mondta, amelyet ez a lurkó ellopott tőlünk. Angst, itt van a feladat, fogja, írja a táblára.

Az eminens fogta a cédulát, közellátó szemeihez emelte és lassan nekifogott az írásnak. Valamennyien izgalmas várakozással lesték, hogy milyen betűk támadnak a kréta nyomán. Minden ettől függött. Ha olyan jelenetről lesz szó, amelyet véletlenül sohasem »vettek át«, akkor egyiknek sincs »dunsztja« a dologról és akkor »benne vannak a pácban«. Babonából már előre mondogatták, még mielőtt a betűk a táblán kialakultak volna:

- Boldog Isten, dacit kapok.

Végre felírta:

JOHANNA: Három imát mondtál az ég urához;
Figyelj, dauphin, hogy tudom-e imáid.

(Az orleánsi szűz, első felvonás, tizedik jelenet.)

Feladat: A dauphin harmadik imája.

Mikor elolvasták, valamennyien egymásra néztek. Mindnyájan »benne voltak a pácban«, Ronda »megfogta« őket. »Hamiskás« mosolygással dűlt bele karosszékébe, fönn a katedrán és lapozgatni kezdett a noteszében.

- Nos? - kérdezte anélkül, hogy felnézett volna, mintha minden rendben lenne, - akarnak még valamit tudni?... Tehát kezdjék!

A legtöbben füzeteik fölé kuporodtak és úgy tettek, mintha máris írnának. Néhányan bambán bámultak maguk elé.

- Még van ötnegyed órájuk, jegyezte meg Ronda közönyösen és belsejében ujjongott. Ezt a dolgozatot még senkise adta fel, egyetlenegy lelkiismeretlen tanárfinak se jutott eszébe, hogy ez a banda eddig hitvány »puskák«-ból írta ki a dolgozatait és úgy csúszott át egyik osztályból a másikba.

Egyesek az osztályban emlékeztek az első felvonás tizedik jelenetére és konyítottak valamit a dauphin két első imájához. De a harmadikra nem emlékeztek, mintha nem is olvasták volna sohase. Angst és még ketten, hárman, köztük Lohmann is, egész bizonyosak voltak benne, hogy sohasem olvasták. Hiszen a dauphin csupán két esti imáját ismételteti el a szűzzel; ez tökéletesen meggyőzi Johanna isteni küldetésében való hitéről. A harmadik egyáltalán nincs is meg. Akkor biztosan más helyen van, vagy valahol kiviláglik - közvetve - a cselekményekből; vagy talán egyszerűen beteljesedik anélkül, hogy tudhatná az ember, hogy itt valami beteljesedett? Hogy itt valami bibi van, azt Angst, az eminens is bevallotta magának titokban. Mindenesetre erről a harmadik imáról, sőt egy negyedikről és ötödikről is kell, hogy valami mondani valója legyen az embernek, ha Ronda úgy kívánja.

Azokról a dolgokról, amelyek létezéséről, legalább meg voltak győződve mint a hűség kötelességéről, az iskola áldásáról, a hazaszeretetről, már megszokták, hogy egy csomó lapot gondolkozás nélkül írjanak tele frázisokkal, a német dolgozatok évek óta erre nevelték őket. Ez a téma sem érdekelt senkit; de ők azért körmöltek. A drámai költemény, amelyből ezt a feladatot a tanár kipicézte, a legnagyobb közundort keltette, mert már hónapok óta egyébre se szolgált, mint hogy a diákokat »pácba ültesse«.

Az orleánsi szűzzel már húsvét óta foglalkozott az osztály, szóval éppen háromnegyed éve. Az ismétlők pedig két kerek éve rágódtak rajta. Olvasták már előlről hátra és visszafelé, jeleneteket tanultak belőle kívülről, történelmi fejtegetéseket firkáltak róla, poetikai és grammatikai szabályokat állapítottak meg; verseit prózába ültették át és a prózát megint vissza versbe. Mindazok, akik az első olvasásnál valami fényt és szint éreztek ki ezekből a versekből, már rég eltompultak varázsa iránt. A lehangolt lant húrjain nem tudtak már semmiféle melódiát kipengetni. Senki sem hallotta többé a sajátos fehér leányhangot, amelyben kísérteties, zordon kardok emelkedtek ütésre, amelyben nem borította többé páncél a szívet és amelyben kiterjesztett angyalszárnyak fényeskedtek tündökölve és szörnyűen. Akit e fiatal kamaszok közül egyszer később e pásztorleány csaknem fullasztó ártatlansága reszketésbe hozott volna, aki egyszer megszerette volna benne gyöngeségének diadalát, aki megsiratta volna egyszer ennek az Istentől elhagyott gyermeki szűziségnek a sorsát, hogy itt a földön egy szegény, gyámoltalan és szerelmes leánnyá változott, az a diák örökre lemondhat ezekről a friss szenzációkról, miután Ronda professzor vezetése mellett átrágta magát a drámán. Annak a diáknak legalább is húsz évre van szüksége, amig Johannában újból mást láthat, mint egy poros és száraz aggszüzet.

A tollak percegtek; Ronda tanár ur a legnagyobb lelkinyugalommal ölbetett kezekkel nézett el a meggörbült nyakak fölött. Az mindig jó nap volt, amikor »megcsípett« valakit, különösen ha olyan valakit, aki a csúfnevét kimondta. Sajnos, már két esztendeje, hogy egyetlenegyet sem sikerült »megcsípnie« a sunyi csúfolódók közül. Ezek sovány esztendők voltak. Az évek aszerint voltak soványak vagy kövérek, amint Ronda »megcsípett« néhányat vagy pedig »nem tudott bizonyitani«.

Ronda, aki tudta, hogy a diákok a háta mögött ellenségei, hogy becsapják és gyűlölik, úgy bánt velök, mint halálos ellenségeivel, akik közül sohasem lehet eleget »pácba ültetni« és megbuktatni a vizsgán. Mivel egész életét iskolában töltötte, a diákokat és csip-csup ügyeiket sohasem tolhatta ki a tapasztalt ember perspektívájába. Oly közelről látta őket, mintha hasonszőrű lenne és csak véletlenül jutott volna a hatalomhoz és a katedrára. Úgy beszélt és gondolkozott, mint ők, használta a csibészkifejezéseket, az öltözőt »dutyi«-nak hívta.

Feddő beszédeit abban a stílusban tartotta, amilyen stílusban a diákok a klasszikusokat fordították, latinos körmondatokban, át meg átszőve ilyen szavakkal, mint »nemde«, »ugyebár«, »valóban« és hasonló halmozásával apró, ostoba kötőszavaknak, amelyeket különösen a nyolcadik osztály Homérosz-óráin kultivált; mert a görög klasszikusok henye pedantériáit, a jelentés nélkül való kötőszavakat - a nyelv ez apró muslicáit - »szóról-szóra« kellett fordítani. Mivel neki magának merevek voltak a tagjai, ugyanezt követelte meg az intézet minden egyes növendékétől is. A fiatal agyvelők és fiatal izomzatok folytonos mozgási vágya, teljesen idegen maradt tőle. Ronda elfelejtette és sohasem tudta megérteni a diákoknak, ezeknek a fiatal csikóknak hancúrozását és dübörgő kedvét, a hirigeléseket, a csínyeket, azt, hogy egymásnak néha jókora testi fájdalmakat okoznak és annyi fölösleges erőt és bátorságot pazarolnak haszontalan és értelmetlen dolgok véghezvitelére. Ha büntetett, nem azzal az előre megfontolt fenntartással tette, hogy: »ti huncutok vagytok, ez igy van jól; de azért fegyelemnek mégis kell lenni«; hanem komolyan büntetett, a fogát vicsorítva. Mindaz, ami az iskolában történt, Ronda számára véresen komoly volt és az igazi élet erejével hatott. A hanyagságot egy mélyen elzüllött, semmirekelő polgár romlottságához hasonlította, a figyelmetlenséget és nevetést az államhatalom ellen való erőszaknak minősitette, egy békarakéta a forradalom szellemét reprezentálta és a »csalási kísérlet« minden időkre megbecstelenítést vont maga után. Ilyen esetekbe Ronda belesápadt. Ha valakit a dutyiba hesselt, úgy érezte magát, mint egy zsarnok, aki megint egy csomó országháborítót küldött gályarabságba és a félelem és győzelem érzésével, korlátlan hatalmát, de egyúttal a saját pusztulásának viharát is érzi. És a »dutyi«-ból visszajötteket és mindazokat, akikkel valaha is baja volt, Ronda sohasem felejtette el. Mivel negyedszáz éve működött már az intézetnél, a város és a környék tele volt régi tanítványaival, olyanokkal, akiket a csúfneve kimondásában »megcsípett« vagy olyanokkal, akikre »nem tudott semmit bizonyitani« és akik még ma is mind igy hívták őt! Az iskola az ő számára nem zárult be a falkerítéssel, kiterjeszkedett az egész városra és minden korhatárra. Mindenütt megátalkodott, elvetemült fickók voltak, akik »feladataikat« nem vették át és »nem präparálták« és a tanár iránt ellenséges rosszindulattal viseltettek. Ha húsvét tájt keze alá került egy zöldfülü uj diák, aki csak otthon hallotta, amint idősebb rokonai kigúnyolták Ronda tanár urat és nevettek rajta, mint egy kedves, humoros ifjúkori emlékükön, a professzor az első alkalommal - amikor a szegény diák nem tudott felelni, - sziszegve ráfujt, mint egy vadmacska:

- Az önök fajtájából már háromszor volt itt szerencsém. Gyűlölöm az egész retyerutyáját.

Ronda a fönséges magaslatról, ahová került, élvezte képzelt biztonságát; közben azonban új veszély fenyegetett. Lohmann volt a merénylő.

Lohmann nagyon gyorsan összeütötte a dolgozatát és valami privát foglalkozás után látott. Ez azonban sehogyse ment, mert barátjának, Ertzumnak az esete nem hagyta nyugton. Ő bizonyos fokig erkölcsi védencének tekintette a pufók, fiatal, nemes fiút és úgy érezte, a saját becsületének tartozik azzal, hogy barátjának szellemi gyöngéit - ahol csak teheti - saját képességeivel takargassa. Abban a pillanatban, amikor Ertzum valami hallatlan ostobaságot akart kinyögni, Lohmann hangosan krákogni kezdett és közben halkan odasúgta neki a helyes feleletet. Ha pedig ez nem sikerült, a legértelmetlenebb badarságot is érthetővé és tiszteltté tudta tenni a többi fiú előtt, annak a kijelentésével, hogy Ertzum csak azért mondott ilyesmit, hogy halálra boszantsa a tanárt.

Lohmann fekete hajú fickó volt. Haja elől a homlokára csapzott és mélabús tincsekbe csavarodott. Az arca sápadt volt, mint Luciferé és nagyon mozgékony. Heinés verseket irt és szerelmes volt egy harminc éves asszonyba. Irodalmi műveltségének fejlesztése nagyon igénybe vette és az iskolára nem sok időt fordíthatott. A tanári testületnek feltűnt, hogy Lohmann csak az utolsó negyedben lát neki a munkának és bár mindig elég jól vizsgázott, mégis megbuktatták, már két osztályban. Igy tehát Lohmann, akárcsak a barátja, tizenhét éves kora dacára, tizennégy, tizenöt éves fiukkal járt együtt. És ha Ertzum testi fejlettségénél fogva húsz évesnek látszott, Lohmannt a múzsa öregbítette meg, aki homlokon csókolta.

Hogy hathatott Lohmannra ez a fabábu, ez a paprikajancsi ott a katedrán, ez a fixa ideában szenvedő szegény majom? Ha Ronda felszólította, lassan letette a könyvet, amit a pad alatt olvasott, széles, halványsárga homlokát barátságtalan redőkbe vonta és megvetően lehunyt szempillái mögül bámulta a kérdező silány és epés zavarát, bőrén a fekete atkákat, kabátja hajtókáján a hajkorpát. Végül aztán a saját manikűrözött körmeire bámult. Ronda talán mindegyiknél jobban gyűlölte Lohmannt és nemcsak az elvetemült nyakassága miatt, de azért is, mert Lohmann nem mondta ki soha a csúfnevét; tompán sejtette, hogy valami még rosszabbat rejteget a tarsolyában, valami nagyon, nagyon rosszat. Lohmann a szegény öreg gyűlöletét minden jóakarata mellett is csak fakó lenézéssel viszonozta. Undorral vegyes szánalmat érzett iránta. De hogy Ertzum-mal úgy bánt, azt személyes provokálásnak látta. A harminc diák közül ő egyedül tartotta alacsony hitványságnak, amit a tanár úr Ertzum nagybácsijáról mondott. Ez már mégis több a soknál. Lohmann elhatározta magát. Felkelt, kezét a pad peremére támasztotta, kíváncsian a tanárja szemébe nézett, mintha valami különös dolgot cselekednék és előkelően, higgadtan szólt:

- Tanár ur kérem, nem lehet írni. Olyan ronda szag van itt.

Ronda felpattant a székéről, egyik tenyerét rimánkodva szétterjesztette, az állkapcsait némán egymásba harapta. Erre nem volt elkészülve, - hiszen csak az imént idézte egy elvetemült diák eszébe a vallást és az erkölcsöt. »Megcsípje« ezt a Lohmannt is? Semmire se áhítozott igy. De hogy »táncoltassa meg?«... Ebben a lélekzetállító pillanatban a kis Kieselsack felnyújtotta kék ujjait, amelyeken a körmök össze-vissza voltak harapdálva, csattintott velük és elkényszeredetten nyafogott:

- Lohmann nem hagy dolgozni, mindig azt mondogatja, hogy itt olyan ronda szag van.

Kuncogtak és vihogtak, néhányan csoszogtak a padlón. Ekkor Rondát, akinek a forradalom vihara már az arcába fujt, elfogta a pánik. Felrobbant a székről, a katedráról ide és oda bökött, mindenfelé, hogy a sok-sok lázadót és ostromlót elhesselje és ordított:

- A dutyiba! Mind a dutyiba!

Nem csillapodott el; azt hitte, hogy csak valami bravúros erőszak mentheti meg. Egy pillanat se telt belé, Lohmannra vetette magát, megragadta a karját, össze-vissza rázta és fulladtan kiabált:

- Ki innen. Ön többé nem méltó arra, hogy az emberi társadalom jótéteményeit élvezze.

Lohmann unottan és kelletlenül szót fogadott neki. Végül Ronda nekilódította és az öltöző ajtajához akarta vágni; de ez nem sikerült. Lohmann leporolta ruháját, ott, ahol Ronda megfogta és higgadt léptekkel a »dutyiba« tűnt el. Erre a tanár úr Kieselsackot kezdte keresni. Ez azonban a háta mögött elsiklott és már ott kuksolt duzzogva és grimaszokat vágva a dutyiban. Az első eminensnek kellett felvilágositani a tanár urat, hol van Kieselsack. Ronda pedig rögtön azt követelte, folytassák a gyakorlatírást s ez a kis epizód semmikép se térítse el figyelmüket az orleánsi szűztől.

- Miért nem írnak? Még csak tizenöt percük van. Amelyik dolgozat befejezetlen - jól jegyezzük meg - azt át se olvasom.

A fenyegetés következtében a legtöbbnek egyáltalán semmi se jutott eszébe és elfanyarodtak az arcok. Ronda sokkal izgatottabb volt, semhogy ebben igazi öröme teljen. Valami ösztön munkálkodott benne, hogy minden ellenállást megtörjön, minden készülő merényletet meghiúsítson és köröskörül csendet teremtsen, halotti csendet, mint a temetőben. A három rebellisnek »kitette a szűrét«, de füzeteik még mindig ott hevertek a padon, szétteregetve s belőlük a lázadás szelleme áradt.

Ertzum és Kieselsack dolgozataiban verejtékes és ügyetlen mondatszerkezetek voltak, amelyek legalább jóakaratról tanúskodtak. Lohmann-nál azonban érthetetlen, hogy még nem is »taglalta« a feladatot, dolgozatát be se osztotta A, B, C, a, b, c és 1., 2., 3.-ra. Csak néhány oldalt irt tele, amit Ronda növekvő felháborodással vett tudomásul. Ezt írta:

»A dauphin harmadik imája. (Az orleánsi szűz I. 10.)

A fiatal Johanna bevezetteti magát az udvarhoz holmi szélhámos fogással, sokkal ügyesebben, mintsem éveiből és paraszti mivoltából következtetni lehetne. A dauphin-nak odaadja a három ima tartalmi kivonatát, amit az utolsó éjen az éghez intézett s a tudatlan nagyúr nagyon elcsodálkozik, hogy milyen jó gondolatolvasó. Ismétlem: a dauphin három imájáról van szó; de tulajdonképpen csak kettőt mond el a szűz: a harmadikat már elengedi a dauphin, aki látja, hogy mindent tud. A szűz szerencséjére: mert a harmadikat már nehezen tudta volna. A szűz már a két első imára vonatkozóan megmondta a dauphinnak, miért imádkozott az Istenhez; ha van őseinek le nem vezekelt bűne, őt vegye el áldozatul a népe helyett; ha pedig el kell veszíteni országát és koronáját, hagyja meg neki barátját és szeretőjét. A legfontosabbról, az uralkodásról ezzel lemondott. Miért imádkozott volna? Ne is firtassuk a dolgot. Ő maga se tudja. Johanna se tudja. Schiller se tudja. A költő egy kukkot se tud és igy szól: »és igy tovább«. Ez az egész titok és az, aki ismeri a művészek könnyűvérűségét, csöppet se csodálkozik rajta«.

Pont. Ez volt minden - és Ronda, aki reszketni kezdett, most világosan látott: ezt a tanulót kell eltávolítani, ettől a rákfenétől kell megoltalmazni az emberi társadalmat, ez sürgősebb, mint Ertzum eltávolítása. Aztán a következő lapra tekintett, amelyre még valami volt firkálva és félig kitépve fityegett ki a füzetből. Mikor azonban a tanár úr megértette a firkálás értelmét, rózsálló felhő szállt ráncos arcára. Gyorsan és lopvást csukta be a füzetet, mintha látni se akarná többet; még egyszer kinyitotta, a többi közé dobta, hevesen fellélegzett. Érezte a kényszeritő szükséget: itt az idő, hogy »megcsípje!« Egy ember, aki odáig züllött, hogy egy színésznőt... egy színésznővel... egy színésznőnek... Rózának hívják... Rózának... Harmadszor is megragadta Lohmann füzetét. Ekkor csöngettek.

- Beadni! - kiabált Ronda, mert roppantul félt, hogy egy diák, aki nem fejezhette be, még befejezheti és jobb kalkulust kap. Az eminens összegyűjtötte a dolgozatokat; néhányan az öltözőnek estek.

- Ne tolakodjanak. Várjanak! - ordította Ronda, rémülten. Legjobban szerette volna zár alatt tartani a három nyomorultat, addig, amig elő nem készíti nekik a biztos és gyilkos kelepcét. Ez azonban nem megy oly gyorsan, erről logikusan kell gondolkozni. Lohmann esete egyelőre az elvetemültség roppantságával minden mást túlragyogott.

A kisebbek közül sokan sértett jogérzettel álltak a katedra elé.

- Tanár úr kérem, tessék haza engedni!

Rondának be kellett engednie őket a »dutyi«-ba. A tolongásból egymásután kijött a három száműzött, immár felöltözködve, köpenyekben. Lohmann már a küszöbön megállapította, hogy füzete Ronda kezében van és unottan szánta szegény tanárnak a túlbuzgalmát. - Most valószínűen az öregjének is be kell jönnie és beszélni kell az igazgatóval.

Ertzum magasra felhúzta hirtelenszőke szemöldökeit, mintha eltört volna a mécses. Kieselsack a »dutyi«-ban elkészítette a védőbeszédet.

- Tanár úr kérem, nem igaz, nem mondtam, hogy itt ronda szag van. Csak azt mondtam, ő mondta...

- Hallgasson! - torkolta le Ronda remegve. Nyakát előre tolta és hátrahúzta, uralkodott magán és tompán hozzátette:

- A sorsuk egy hajszálon függ a fejük fölött. Menjenek.

Mind a hárman elmentek haza ebédelni, vitték a sorsukat is, amely egy hajszálon függött a fejük fölött.

II.

Ronda is evett, és utána leheveredett a pamlagra. De pont abban a pillanatban, amikor elszunyadt, a gazdasszonya egy edényt vágott csörömpölve a földhöz, mint minden áldott nap. Ronda felriadt és sietve nyúlt ismét Lohmann írásbeli dolgozata után és elpirult, mintha a benne levő szeméremsértő passzust most olvasná először. Amellett már nem is lehetett becsukni a füzetet, annyira összevissza volt hajtogatva azon a helyen, ahol ez volt:

»Hódolat az isteni művésznőnek, Frölich Róza kisasszonynak.«

A felírást néhány olvashatatlanná tett sor követte, azután egy darabon üresen maradt, utána pedig ez következett:

"Rothadt vagy, százszor és ezerszer,
De nagy színésznő, isteni,
S ha majd a gyermekágyba fekszel..."

A rímet erre még nem találta meg a hetedikes. De a feltételes mód a harmadik sorban sokat mondott. Arra engedett következtetni, hogy Lohmann személyesen is érdekelve van a dologban. Hogy ezt kifejezetten bizonyítsa, arra szolgált volna a negyedik verssor. Ronda, hogy a hiányzó negyedik verssort kisüsse, ugyanolyan kétségbeesetten erőlködött, mint a diákok a dauphin harmadik imájánál. Ez a Lohmann úgy látszik, ezzel a hiányzó negyedik sorral Rondát akarta boszantani. Ronda pedig növekvő szenvedéllyel küzdött, hogy megmutassa ennek a Lohmannak, hogy a végén mégis csak ő az erősebb. Meg akarta »csípni« a fiút.

A még ki nem alakult tervek nem hagyták Rondát nyugodni. Nem tudott otthon maradni, magára kapta malaclopóját és elment hazulról. Hideg eső szitált. Hátratett kezekkel, lesunyt homlokkal és mérges mosollyal a szája körül osont a külvárosi utcán. Egy szenes szekérrel meg néhány apró gyerekkel találkozott, mással senkivel. A szatócsnál a sarkon az ajtó mögött volt kifüggesztve a városi színház színlapja: Tell Vilmos. Ronda egy gondolattól megkapva, elébe guggolt... Nem, semmiféle Frölich Róza nem volt a cédulán. Mindamellett könnyen lehet, hogy az a bizonyos fehérszemély azért ennél a műintézetnél van alkalmazva.

Dröge úr, a szatócs, bizonyára jártas az idevágó kérdésekben.

Ronda keze már az ajtókilincsen tétovázott; de ijedten visszakapta és sietve odébb állott. Egy színésznő után kérdezősködni a saját utcájában! Nem szabad kihívnia az ilyen humánus tudományokban járatlan és alacsony nívón álló polgárok pletykáit. Annak a Lohmann kölyöknek a leleplezését titokban és ügyesen kell keresztülvinni... Befordult a városba vezető fasorba.

Ha sikerül neki, akkor Lohmann Ertzumot és Kieselsackot is magával rántja a bukásba. Előbb nem akart a direktornak jelentést tenni arról, hogy megint »csúfolták« őt. Majd kiderül, magától, hogy azok, akik ezt tették, minden egyéb erkölcstelenségben is ludasok. Ronda tudta ezt; a saját fián tapasztalta. Ez a fiú egy özvegy asszonytól való volt, aki egyszer fiatal korában anyagilag támogatta őt, hogy tanulmányait befejezhesse és akit aztán - mihelyt állást kapott - feleségül is vett. Csontos és szigorú nő volt, de már meghalt. A fia nem volt szebb, mint ő maga és ezenfelül félszemű. Már diákkorában nyilvánosan mutogatta magát kétes hírű nőkkel. Rengeteg pénzt vert el rossz társaságban, nem kevesebbszer, mint négyszer bukott meg a vizsgán, de azért hasznavehető hivatalnok lehetett volna, ha leteszi az érettségit. Szörnyü távolság választotta el azoktól a magasabbrendű emberektől, akik államvizsgáikat letették. Ronda, aki erős elhatározással szakított a fiával, megértett mindent, ami történt; sőt csaknem előrelátott mindent, mióta egyszer kihallgatta a fiát, amint a pajtásaival beszélgetett és a saját apját csúfnevén nevezte!

Hasonló sorsot remélhetett tehát Kieselsack, Ertzum és Lohmann számára, különösen Lohmann számára, aki hála Frölich Róza kisasszonynak, a művésznőnek, már jobb úton van. Lohmann iránti bosszújával sietett Ronda. A másik kettő csaknem eltűnt ez elviselhetetlen modorú ember mellett, aki kíváncsi sajnálkozással fogadja tanítója dühét. Miféle diák ez voltaképpen?... Ronda emésztő gyűlölettel gondolt Lohmannra. A csúcsos tetejű városkapuja előtt hirtelen megállott és hangosan mondta:

- Ezek a legkomiszabbak!

Az egyik tanuló egy patkányszürke, alázatos és alattomos fickó, akinek semmi más élete nincs, mint az iskolai és aki folytonosan kéz alatt hadakozik a zsarnokkal: ez Kieselsack; vagy a másik, egy erős bamba kölyök, aki a zsarnok szellemi fölényével szemben állandó zavarban van, - mint Ertzum. De annak a Lohmannak, annak már úgy látszik, hogy nem is imponál a zsarnok! Ronda lassacskán főni kezdett a rosszul fizetett autoritás megaláztatásaitól, hogy akármelyik alárendeltje elegánsan szabott ruhában feszíthet és csörgetheti előtte a pénzét. Ez egyszerre tisztán állt előtte, igen, ez szemtelenség, semmi egyéb! Hogy Lohmann ruhája sohasem poros, hogy tiszta kézelőt visel és ilyen pofákat vág, az mind: szemtelenség. A mai dolgozat minden tudása, amit az iskolán kívül szerzett és - a legszörnyűbb dolog - Frölich Róza kisasszony, a művésznő. Mindez: szemtelenség. És kiderült, szemtelenség az is, hogy Lohmann Rondát nem nevezte a csúfnevén!

Ronda felkaptatott a meredek úton a tornyos házak között, egy templomhoz érkezett, ahol erősen fujt a szél, malaclopóját maga köré csavarta és megint ment lefelé. Most egy mellékutca következett, és az első házak egyikénél Ronda megállott. Jobbra és balra a kapu mellett két faszekrényke függött, amelynek drótrácsa mögött a színlap volt felragasztva, Tell Vilmos szereposztásával. Ronda előbb elolvasta az egyik szekrénykében, azután a másikban. Végre félénken körülnézett és belépett a nyitott kapun. Egy kis ablak mögött a lámpa mellett egy férfi ült; az izgatottságtól csak nehezen bírta Ronda felismerni. Ezen a helyen már legalább húsz esztendeje nem volt; és a zsarnok aggodalma szállta meg, aki elhagyta szokott terrénumát: még félreismerhetik, a közelébe léphetnek, arra is kényszeríthetik, hogy egyszerűen úgy cselekedjék, mint más közönséges halandó.

Jó darabig álldogált az ablakocska mellett és halkan krákogott. Miután ennek semmi eredménye sem lett, meggörbített mutatóujjával bekopogott. A fej az ablak mögött felijedt és azonnal kinyílt a félretolt rács mögül.

- Mi tetszik? - kérdezte rekedten.

Rondának eleinte csak az ajkai mozogtak. Egymásra meredtek ő és a kiérdemesült színész, akinek a vonásai mélyek, kékfeketék voltak, az orra hegye lapos és csiptetőt viselt. Ronda dadogott:

- Kérem szépen. Szóval önök a Tell Vilmost játszák. Nagyon szép önöktől.

A pénztáros válaszolt:

- Azt tetszik talán gondolni, hogy passzióból csináljuk?

- Persze, persze - hebegett Ronda, mert félt a bonyodalmaktól.

- Csupa üres ház. A várossal azonban szerződésünk van és néha muszáj klasszikusokat is adni.

Ronda most már szükségesnek látta, hogy bemutatkozzék:

- Én vagyok tudniillik a hetedik osztály osztályfőnöke, az itteni gimnáziumban, a nevem... Ron... Gonda...

- Örülök. Nevem Blumenberg.

- Én az osztályommal szívesen végignézném egy klasszikus költői mű előadását.

- Ó ez igazán kedves öntől, tanár úr. Ha megmondom, nagyon örül majd a diri.

- De - mondta Ronda és felemelte az ujját - a mi Schillerünk ama drámájára lennénk kíváncsiak, amelyet az osztályom olvas, tudniillik ugyanis - Az orleánsi szűzre.

A színész ajka lekonyult, lehajtotta a fejét és alulról - gyászosan és szemrehányóan - sandított fel Rondára.

- Rém sajnálom. Mert tetszik tudni, ezt újra be kellene tanulnunk. Hát a Tell Vilmos nem lesz jó? Az ifjúság számára ez is megfelel.

- Nem, - szólt Ronda - ez semmi esetre sem. És a legfontosabb, - jól jegyezzük meg!

Ronda lélekzetet vett, a szíve dobogott:

- A legeslegfontosabb Johanna személyesítője. Mert ennek valami igazán fenkölt színművész nőnek kell lennie, aki a tanuló ifjúsághoz egészen közel tudja hozni - nemde ugyebár - a szűz fönséges alakját.

- Persze, persze - mondta a színész mély meggyőződéssel.

- Én a magam részéről az önök egyik színművész nőjére gondoltam, akit - reménylem, nem ok nélkül - sokszor hallottam dicsérni.

- Ojjé.

- Frölich Róza kisasszonyra.

- Kire kérem?

- Frölich Rózára - és Ronda visszatartotta a lélekzetét.

- Frölich? Az nincs is nálunk.

- Biztosan tetszik tudni? - kérdezte Ronda mekegve és halálos zavarban.

- Bocsánat, nem vagyok paralitikus.

Ronda most már rá se mert nézni a színészre.

- De hisz akkor...

A színész segítségére sietett:

- Valami tévedés lesz.

- Igen, igen - monda Ronda gyerekes hálával.

- Bocsánatot kérek.

És jobbra-balra bókolt, amig kifelé ment.

- De kedves tanár úr, talán mégis beszélhetünk a dologról. Hány jegyet parancsol? Kedves tan...

Ronda az ajtóban még egyszer sarkon fordult, mosolya eltorzult, félt az üldözőjétől.

- Bocsánatot kérek.

És menekült.

Észrevétlenül jutott le az utcára és a kikötőbe. Körülötte a zsákhordólegények lépései döngtek, mások a padlásablakokba kiabáltak fel harsányan. Az egész kikötő bűzlött a haltól, a kátránytól, az olajtól és a spiritusztól. Az árbocok és kémények a folyó ágyán már egymásba olvadtak az alkonyi sötétségben. A sürgés-forgás közepette, amely napszállat előtt sietve fellobogott, Ronda tépelődve baktatott tovább. Két dolog foglalkoztatta: hogy lehetne Lohmannt megcsípni és hogyan lehetne Frölich színművész nő tartózkodási helyét megtudni.