A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Jean Hatzfeld: Tu la retrouveras. Gallimard, Paris, 2023

Copyright © Jean Hatzfeld, 2023

Fordította

Lőrinszky Ildikó

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Lőrinszky Ildikó, 2025

Borítóillusztráció © Adrian Hillman / Arcangel Images

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítóterv Szalkai Diána

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-436-5

1

Újra és újra megismétlődött a jelenet, semmi sem ment, és farkasordító hideg volt. Egy kislány vasvillával felszerelkezve küszködött, próbálta kiterelni karámjukból az egypúpú tevéket, ügyet sem vetve a falakról visszaverődő, hangos bőgésükre. A tevék a karám végébe húzódtak, dühödten lökdösődtek, és nem voltak hajlandóak előrébb jönni. Izeta legfeljebb tízéves lehetett, de résen volt, mert sokat tudott az állatokról, és amikor egy termetes, sovány, bézs színű hím a vasvillára fittyet hányva az arca felé nyújtotta a nyakát, közvetlen közelről vicsorgatva rá a metszőfogait, felhagyott a tevék bosszantásával, és törte a fejét, hogy milyen más módszerrel tudná kiterelni őket. Minél előbb megoldást kellett találnia, mert nem tett le arról, hogy az este leszálló téli ködöt kihasználva elvezesse őket az egyedüli menekülő utat jelentő folyóhoz.

Ekkor megérezte, hogy figyelik; megdermedt. Egyáltalán nem ijedt meg, azon törte a fejét, hogyan menekülhetne el, csizmatalpát óvatosan a cementpadlóhoz dörzsölte, megfordult, és vállát előrehúzva támadóállásba lendült. Egy katona figyelte az ajtónyílásból, keze a vállán átvetett géppisztolyon nyugodott. Fülére húzott, barna-vörös sapkája szörnyen piszkos volt, ez messziről is látszott. Hosszasan meredtek egymásra, ami nevetésre ingerelte a férfit. Izeta felkiáltott, nyilván figyelmeztetni akart valakit. A vele szemben álló katona anélkül, hogy hátrapillantott volna, így szólt hozzá románul, bizalmat keltő, északi dialektusban:

– Ej, nem kellene eléjük állnod és provokálnod őket. Húzódj be oldalt… hátulról bökdösd őket!

A kislány az előreszegezett vasvillával a felbőszült tevék felé fordult. A katona megint megszólalt:

– Eltakarod előlük az ajtót. Hagyd szabadon a kijáratot, mert ki fognak rontani.

A tevék fenyegetően vicsorogtak.

– Mit akarsz csinálni?

– Kivinni őket innen.

– Ki… az állatkertből?

– Igen.

– Aha. Na, akkor rajta, én elállok az útból. Vigyázz, mert ezek a bestiák csúnyán meg tudnak sebesíteni.

A kislány a fal mellett oldalazva eljutott a karám végébe, és addig bökdöste a tevéket, amíg azok végre elszánták magukat, és elindultak az ajtó felé; odakint a katona lecövekelt a fasor közepén, hogy elállja az útjukat, és az állatok elkanyarodtak a kijárat felé. Mulatságos menet volt, mert a kis távolság miatt nem tudták kinyújtani a lábukat. Aztán a termetes, bézs színű hím vezényletével szélsebesen kinyargaltak a kapun az állatkert bejáratát őrző elefántszobrok között, vidáman, mint mindig, amikor tágas, szabad tér nyílik meg előttük.

Távolabb egy másik kislány várakozott, gránátvörös kabátba burkolózva. Egyidősek lehettek, de a másodiknak világosabb volt a bőre, nem rokonok, állapította meg a katona. A kislány vasúti szemaforra emlékeztető karmozdulatokkal egy egyenes utca felé terelte a kis karavánt. Az utca túlsó végén a Duna fölé hajló daruk kificamodott alakja sejlett fel a homályban. A kislány és a katona minden egyes útkereszteződésnél előreszaladt, hogy lezárja a keresztutcákat, Izeta meg ütemesen tapsolt a menet végén. Amikor a tevék megértették, mire akarják rávenni őket, ruganyos léptekkel poroszkálni kezdtek; aztán olyan gyors ritmusra váltottak, hogy a katona és a kislány alig tudta tartani a lépést.

– Mintha éreznék a víz közelségét – mondta kifulladva Izeta.

– Ezek az állatok egyméteres homokréteg alól is kiszagolják a vizet – erősítette meg a katona.

A tevék a folyóhoz érve dörmögő hangokat hallattak, talán így akartak köszönetet mondani kísérőiknek. Hullámzó mozgással távolodtak a vízparton, és eltűntek a sérült uszályok, elhagyatott hangárok és kilyukadt csónakok között.

– Gondolja, hogy megmenekülhetnek? – kérdezte a kabátos kislány.

– A folyásirányt fogják követni. Kiérnek a városból. Beborítja őket a köd, ezt jól kitaláltátok. Szerencsésebbek, mint a zebrák, amiket tegnap hoztatok ki. Mert ha jól értem, ti voltatok.

– Maga itt volt?

– A rakpartokat kutattuk át az ezredemmel. És mit látunk a part túloldalán? Menekülő zebrákat. Két éjszaka nem aludtunk, és alaposan felöntöttünk a garatra, hogy bírjuk a gyűrődést. Sebaj! Így is kétrét görnyedtünk a nevetéstől. Ráadásul – folytatta – a zebrák olyan békésen ügettek, cikcakkban kerülgetve a földön heverő fémhulladékot és gránátrepeszeket, mintha semmi furcsát nem találnának az egészben, és mindezt a dermesztő hidegben. A kollégáim azt hitték, hogy különítményesek festették be így a lovaikat, álcázás céljából. Azt mondták, és nem tudtuk, hogy viccelnek-e: fehérre azért, hogy beleolvadjanak a hamarosan lehulló hóba, feketére meg azért, hogy elrejtse őket az éjszaka. Ugyan ki gondolna két olyan kislányra, mint ti? Hogy jutott eszetekbe a Duna?

– Sheindel ötlete volt – mondta Izeta.

– Nem az enyém, hanem az íbiszeké és a vidráké – magyarázta Sheindel a katonának, aki tovább kérdezősködött.

A folyó fölött elrepülő íbiszek rekedtes kiáltozásáról jutott eszükbe az ötlet, mert nem sokkal utánuk az állatkertből kiszabadult pelikánok is arrafelé tűntek el. A szélörvények többször is elsodorták őket, de látni lehetett, hogy mindig visszatérnek a vízhez. Másnap, amikor leszállt az éj, egy csapat vidra oldott villámgyorsan kereket, mögöttük rendezetlen sorokban iszkoltak a borzok és a mosómedvék, a két kislány még egy páviánt is észrevett a menet végén: a nagy mamlasz annyira elgyámoltalanodott, hogy nem akart egyedül maradni. A csapat befordult a folyóhoz vezető útra, a rakpartokon menetelt, a jó úszók beugrottak a vízbe. A kislányok mindent alaposan megfigyeltek, megállapították, hogy az állatok feltalálják magukat, ha szabadok és gyorsan kell cselekedniük, ezért úgy döntöttek, hogy másokat is erre az útra terelnek.

A férfinak, vagyis inkább fiatalembernek egy pillanatra tátva maradt a szája a csodálkozástól, de aztán fesztelen mosoly ült ki az arcára. Izeta a katona gabardinzubbonyát és térdig sáros csizmáját méregette.

– A Vörös Hadseregtől van? Orosz?

– Igen, a Vörös Hadseregtől, de moldáv vagyok.

– Budapestre értek? Azt hallottam, hogy Vác vagy Gödöllő közelében járnak…

– December 20. óta ott vagyunk. Meg Dél-Budapesten. Folyamatosan érkezünk, összevonják a seregeinket. Azért jöttem be a városba, hogy előkészítsem az ütközetet. Már nem kell sokat várni. Ti mit csináltok itt?

– Győzni fognak?

– Hónapok óta folyamatosan szorítjuk vissza a nácikat. Ott voltunk Ukrajnában, Moldovában.

– Romániában is?

– Igen, ott is. Bevesszük Budapestet. Az ezredem a vasútállomás raktáraiba szállásolta be magát. Nem messze innen. Dumitrunak hívnak, állatorvos főhadnagy vagyok az 54. lovasezrednél. De egyszerűen hihetetlen, hogy ti itt vagytok, mit kerestek az állatkertben? Túl kicsik vagytok ahhoz, hogy itt dolgozzatok. Nem is vagytok magyarok. Na jó, nem kérdezek többet. Mennem kell. Akkor holnap ugyanitt?

– A zebrák miatt jött?

– Meg a zsiráf miatt. Neki sok szerencsét kell kívánnunk: aligha tudja kerülni a feltűnést. És amennyi orvlövész van erre… Felőlünk nyugodtak lehettek. Más gondunk van, mint hogy állatokra és kislányokra lövöldözzünk. Viszlát holnap!

Meglengette a sapkáját.

Sehol senki? A bejárathoz visszaérve a két kislány gyorsan körülnézett, mielőtt a négy kőelefánt között becsusszant volna a kert belsejébe. Egy fiatal impala kacéran szökdécselve Sheindel elé sietett, és miután a kislány megsimogatta az orrát, hátat fordított, büszkén mutogatva a fenekét és farkát díszítő három fekete szőrcsíkot. A lányok bementek egy fészerbe, Sheindel felkapott egy vödröt és egy zsámolyt, Izeta meg egy petróleumlámpát, és elindultak a régi zebraistállóba, amelyet most a rénszarvasok foglaltak el; kényelmesebb volt, mint az ő fenyőrönkökből összeácsolt tetőereszük.

– Először Lùnát – suttogta Izeta, egy fényes fehér szőrű szarvastehénre mutatva.

Egy nyaláb szénával félrecsalogatták a tehenet, és szarvánál fogva kikötötték a palánkhoz. Izeta a vödörrel bekúszott az állat hasa alá, Lùna sértetten felhorkant, a kislány nekikezdett a fejésnek, de nehezen boldogult, mert a tehén rúgkapált, mihelyt a tőgyén érezte a kislány ujjait. Sheindel a segítségére sietett, lehasalt a földre az állat mögött, és alul megfogta a szarvastehén lábát, hogy amennyire lehet, lecövekelje a hátsó felét. A gyengéd gyerekkezek megnyugtatták az állatot. Izeta tölteni kezdte a vödröt a rövid sugarakban kilövellő tejjel, aztán megállt, hogy pihentesse fájó ujjait. Sheindel vette át a helyét, ő szemmel láthatóan gyakorlottabb volt, homlokát az állat oldalához nyomta, és benedvesítette a tenyerét tejjel, hogy síkos legyen a bőre. Így váltották egymást, és annyira belelendültek a munkába, hogy egy másik, Ludmila nevű, gyöngyszürke rénszarvastehén tőgyét is kiszemelték maguknak.

– Kedves embernek látszik, vajon felad minket? – kérdezte Sheindel.

– A katona? Ma este biztos nem. Egyébként is hova mennénk? A tevék szempontjából szerencse, hogy itt volt, micsoda bárgyú jószágok, az odvas, barna fogaikkal.

– Én kedveltem őket, fütyültek mindenre, felvidítottak. Bunkó természetük van, ez nem vitás. De nem gonoszak. Megelégelték, hogy a medencék vizét igyák. Évek óta mindig ugyanazokat a köröket rótták itt…

– Lenéztek minket, és kész.

– Na persze, grojszhalterek, fennhordják az orrukat, az biztos, de olyan előkelőek… Ráadásul álomvilágba repítettek, nem? Karavánokkal, kék ruhás férfiakkal… Hiányozni fognak.

Izeta elismerte, hogy remekül megértette magát egy nagy, félénk tevével, a legszebbikkel, amelyiknek hosszú, fekete szőr borította a nyakát, mert az nem igyekezett elnyerni a csodálatát. Kis szakállával olyan volt, mint egy öreg kópé, odajött hozzá, hogy üdvözölje vagy köszönetet mondjon neki, és Izetának olyan érzése volt, mintha az állat a hogyléte felől érdeklődött volna.

– A többivel viszont nem voltam jóban, és fogalmam sincs, milyen kék ruhás férfiakról beszélsz.

Ketten cipelték a vödröt az India-házig, ahol rögtönzött csecsemőotthont rendeztek be, miután mindenfelé éhező állatkölyköket találtak. „Bocsánat, bocsánat, elkéstünk” – duruzsolta Scheindel a zúgolódás hallatán, és nyakon ragadta az első állatot, egy pingvinbébit; Izeta a szájába nyomta a cumisüveget. „Gyerünk, tovább!” Egy kardszarvú kölyökantilop következett, két kézzel kellett tartani a fejét. „Ki jön?” Egy prérifarkaskölyök… A kislányokat nevetésre ingerelte ügyetlenkedésük és a vele járó lárma. Két parányi manguszta, akár a mesebeli Hansel és Gretel, eltűnt a parkban a fák alatt. Egy zebracsikó a hátsó lábával rúgkapálva próbált mulattatni egy aprócska tigrist, amelynek végtelenül búskomor tekintete aggasztotta a két kislányt.

Az etetés időpontjában felsorakoztak egymás mögött a park legkülönbözőbb pontjairól odasereglő állatok. A kardszarvú antilopborjú a kenguruk közül bújt elő, ott talált fogadócsaládra. Két kamasz krokodil is megjelent, gyengédségre áhítoztak, miután az egész napot az ingerlékeny vízilovak közelében töltötték. Bár saját medencéjük romba dőlt, a fiatal császárpingvinek eleinte nem mertek illetéktelenül áttelepedni arra a beton jégtáblára, amelyen egy klánjából egyedül életben maradt jegesmedve tanyázott, de most, hogy „A Csukcs-tenger ura” – ahogy a földön heverő tábla nevezte – sebesülten haldoklott, körülvették, hogy csacsogásukkal megédesítsék utolsó álmát.

Bizonyára a könnyű, déli szél sodorta messze az esténként fellángoló tüzek füstjét, mert bombázástól vöröslött az ég, amikor Izeta és Sheindel előbújtak. Lábuk mellett az üres vödörrel lenyűgözve nézték a csillagos ég alatt kirajzolódó, rejtélyes tűzcsíkot, amely semmit sem engedett látni a fölötte elterülő, földön túli világból. Hirtelen leküzdhetetlen éhség tört rájuk. A menza sparhertjében meggyújtották a fahasábokat, hogy kukoricát pörköljenek. Sheindel talált egy üveg melaszt, és a bot végére szúrt almákat karamellréteggel vonta be, ahogy a nagyanyjától tanulta. Lefoglalta őket a rotyogó melasz látványa és édes illata, ott ültek egymás mellett, és nem érezték fontosnak, hogy megtörjék a csendet, túlságosan kimerültek és fiatalok voltak ahhoz, hogy ilyen gyorsan szavakba tudják önteni a legfrissebb emlékeiket. Miután jóllaktak, Izeta tett pár tánclépést, nevetésre ingerelve Sheindelt, aztán szaladtak, hogy megbújjanak egy rakás szalmában a lámák között, melyek békésen fogadták őket, nem zúgolódtak a kései lárma miatt, a kislányok meg elaludtak puha gyapjukhoz simulva, álomba ringatta őket a kérődző állatok mormolása.