Maggie O’Farrell: Instructions For a Heatwave

First published in Great Britain in 2013 by Tinder Press, an imprint of Headline Publishing Group

Fordította: Komló Zoltán

Borítót tervezte: Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2013 Maggie O’Farrell

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-661-3

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

S-nek, I-nak és J-nek,
és persze B-nek

CSÜTÖRTÖK

1976. július 15.

4) i) …vizet kizárólag az alábbi célra szabad használni:

(a) Ivásra és/vagy

(b) Ruhamosásra vagy mosakodásra, és/vagy

(c) Nyilvános és privát vécékhez.

1976. évi aszálytörvény

Az Egyesült Királyságot sújtó vízhiányra és szárazságra reagáló törvény

Highbury, London

A hőség, a hőség. Az ébreszti Grettát már pirkadatkor, és űzi őt ki az ágyból, le a lépcsőn. Úgy lakja be a házat, mint valami vendég, akinek már rég kitelt az ideje: elhever a folyosókon, ott köröz a függönyök körül, rátehénkedik a kanapékra meg a székekre. A konyha levegője akár valami szilárd jelenség, amely kitölti a teret, és a padlóba, az asztal széléhez préseli Grettát.

Ilyen időben egyedül neki juthat eszébe kenyeret sütni.

Figyeljük csak meg, ahogy a sütőajtót feltépve grimaszol a kicsapó forróságtól, majd kihúzza a kenyérsütő formát. Hálóingben van, a haja még becsavarva. Két lépést hátrál, és a mosogatóba borítja a gőzölgő veknit, amelynek súlya, ahogy mindig, most is csecsemőre emlékezteti, egy újszülöttre, annak tömör, nyirkos melegére.

Amióta csak férjhez ment, háromszor egy héten szódás kenyeret süt. Ebben esze ágában sincs olyan semmiségtől zavartatnia magát, mint egy hőhullám. Persze most, hogy Londonban él, lehetetlen írót beszerezni, be kell érnie a fele tej, fele joghurt keverékkel. A misén hallotta egy asszonytól, és valóban, úgy-ahogy működik is, de sosem lesz az igazi.

Háta mögött a linóleumon felhangzó csattogás zajára így szól:

– Te vagy az? Kisült a kenyér.

– Ma is… – kezd bele a férfi, aztán elhallgat.

Gretta egy pillanatig kivár, mielőtt megfordulna. Robert a mosogató és az asztal között áll, két lapátkeze tenyérrel fölfelé fordítva, mintha teatálcát tartana. Valamit bámul. Talán a vízcsap fényét vesztett krómozását, a csöpögtető vízlevezető nyílásait, azt a rozsdásodásnak indult zománcos lábost. Minden olyan ismerős körülöttük, néha képtelenség megállapítani, mire is esett az ember pillantása, mint amikor valaki egy ismert zenedarabból már nem hallja ki az egyes hangokat.

– Mi lesz ma is? – unszolja az asszony. A férfi nem válaszol. Az asszony hozzálép, tenyerét a vállára teszi. – Jól vagy? – Mostanában folyton azon kapja magát, hogy a férfi hirtelen meggörnyedő háta, az arcára kiülő enyhe zavar egyre-másra eszébe juttatja a korát.

– Mi? – Fejét az asszony felé fordítja, és úgy néz rá, mintha megijedt volna az érintésétől. – Igen – bólint –, hát persze. Csak azt akartam mondani, hogy ma is meleg napunk lesz.

Oldalvást csoszog, pontosan úgy, ahogy az asszony előre tudta, a hőmérő felé, amely az ablak külső felén csüng egy megnyálazott tapadókorongon.

Három hónapja tart a szárazság. Már tizedik napja, hogy a hőség meghaladja a 32 °C-ot. Napok, hetek, hónapok óta nem esett az eső. Lassú, méltóságteljes hajóként egyetlen felhő sem úszik a környékbeli háztetők fölött.

A szögre sújtó kalapácséhoz hasonló fémes csattanással fekete folt landol az ablakon, mintha mágneses erő vonzotta volna oda. Robert, aki még mindig a hőmérőt kémleli, összerezzen. A rovar alsó fele barázdált, hat láb ágazik ki belőle. Az ablak másik végében megjelenik még egy, aztán még egy, és még egy.

– Már megint itt vannak ezek a nyavalyások – morogja a férfi.

Gretta odamegy megnézni, közben feltuszkolja a szemüvegét. Együtt bámulják őket meredten.

Egy hete rajokban húznak át a város fölött a vörös hátú levéltetvek. Fákon, autók szélvédőjén zsúfolódnak össze. Belekapnak az iskolából hazafelé tartó gyerekek hajába, utat találnak azok szájába, akik vannak olyan őrültek, hogy ebben a hőségben bringázzanak, lábaik rátapadnak a ház mögötti kertjükben heverésző emberek napolajjal bekent végtagjaira.

A levéltetvek elrugaszkodnak az ablaktól, lábaik egyazon pillanatban válnak el tőle, mintha valamiféle titkos jel riasztotta volna őket, és belevesznek az azúrkék égboltba.

Gretta és Robert, mintegy vezényszóra, megkönnyebbülve egyenesedik fel.

– Hát, ezek elmentek – mondja a férfi.

Az asszony látja, hogy a férfi a faliórára pillant – háromnegyed hét. Már jó harminc éve mindig pontosan ebben az időpontban megy el hazulról. Veszi a kabátját az ajtó melletti akasztóról, felkapja a táskáját, a konyhában kiáltozva-rikoltozva mindenkitől elköszön, és bevágja maga mögött az ajtót. Mindig, ahogy mondani szokás, hajszálpontosan hat negyvenötkor indult el, történjék bármi, akár Michael Francis nem volt hajlandó kikászálódni az ágyból, akár Aoife verte ki a balhét a jó ég tudja, miért, akár Monica próbálta átvenni a bacon sütését. Mindez nem az ő asztala, soha nem is volt. Hat negyvenöt, és ő már ki is lépett az ajtón, köd előtte, köd utána.

Mintha valami rángás lenne a végtagjaiban, konstatálta az asszony, egyfajta elcsökevényesedett késztetés, hogy nekieredjen, hogy mozgásba lendüljön, hogy világgá menjen. Tudta, hogy most már akármelyik pillanatban indulhat az újságárushoz.

Fél kezét a rossz csípőjén tartva a lábával húzza ki a széket az asztaltól, mire Robert megszólal:

– Csak ide a sarokra ugrom le az újságért.

– Jól teszed – feleli az asszony anélkül, hogy felnézne. – Majd jössz.

Gretta asztalhoz ül. Robert már mindent odakészített, amire szüksége van: tányért, kést, egy tálat kanállal, egy darabka vajat, egy üveg dzsemet. Az emberek az ilyen apró kedveskedésekből tudják, hogy szeretik őket. Ami, tűnődik, miközben félretolja a cukortartót, az ő korukban már meglepően ritka. Megannyi barátnője érzi úgy, hogy a férje mellőzi őt, a fejére nő, vagy észre se veszi, olyan, mint valami túl sokáig őrizgetett bútordarab. Ő viszont nem. Robert mindenkor szereti tudni, hogy merre jár, idegeskedik, ha a tudta nélkül megy el otthonról, ingerült lesz, ha úgy slisszol el, hogy ő nem veszi észre, és a gyerekeket kezdi el hívogatni, hogy a holléte felől faggassa őket. Ez a házasságuk kezdetén még az asszony idegeire ment – akkor még egy kis láthatatlanságra, egy kis szabadságra vágyott –, de mostanra hozzászokott.

Gretta a vekni csücskéből jókora darabot lefűrészel, és megkeni vajjal. Borzasztó gyöngeség költözik a tagjaiba, ha nem eszik rendszeresen. Évekkel ezelőtt mondta is egy orvosnak, miután valamelyik vasárnapi újságban olvasott róla, hogy szerinte neki hipoglikémiája van. Ami arra is magyarázatul szolgálna, hogy miért kell olyan gyakran ennie, nem igaz? Az orvos azonban föl sem pillantott a recepttömbjéről.

– Félő, hogy nincs magának olyan szerencséje, Mrs. Riordan – mondta az a pimasz iksz-ipszilon, és egy étrendtáblázatot nyújtott át neki.

A gyerekek mind imádják ezt a kenyeret. Ha valamelyiküket készül meglátogatni, eggyel több veknit süt, és konyharuhába bugyolálva magával viszi. Világéletében mindent megtett azért, hogy londoni születésű gyermekeiben életben tartsa Írországot. A lányok mindketten jártak ír néptáncórákra. Egészen Camden Townig kellett buszozniuk érte. Gretta rendszerint egy sütőformára való gyümölcskenyeret vagy gyömbéres puszedlit vitt magával, hogy azzal kínálja körbe a többi anyukát – akiket Corkból, Dublinból, Donegalból száműztek, akárcsak őt –, és együtt nézték, ahogy a lányaik szökellnek, és cipőjükkel a hegedű ritmusára kopognak. Monica, mondta a tanárnő már három foglalkozás után, tehetséges, akár bajnok is lehet belőle. Mindig is tudta, mondta a tanárnő, hogy ő mindig ki tudja őket szúrni. Monica azonban nem akart se bajnok lenni, se versenyre jelentkezni. Utálom, suttogta, utálom, amikor mindenki engem néz, amikor a bírák mindenféléket írogatnak. Mindig is olyan félős, olyan óvatos, olyan visszahúzódó volt ahhoz, hogy előtérbe tolja magát. Ez vajon Gretta hibája volt, vagy így születtek a gyerekek? Nehéz megmondani. Akárhogy is, muszáj volt megengednie Monicának, hogy abbahagyja a táncot, ami azért szégyen, gyalázat volt.

Gretta mindegyiküknél ragaszkodott a rendszeres misejáráshoz és áldozáshoz (és tessék, mi lett belőle). Minden évben egész nyárra elutaztak Írországba, eleinte az anyjához, később az Omey Island-i nyaralóba, még nagyobbacska korukban is, amikor már kezdtek morgolódni az utazás miatt. Kicsi korában Aoife imádta végigizgulni, amíg a dagály a sima, üvegszerű homokot lecsupaszítva visszahúzódik a töltésútról, és csak utána mehettek át rajta. „Ez csak néha egy sziget”, mondta egyszer Aoife, amikor hatéves lehetett, „nem igaz, anyuci?” Mire Gretta átölelte, és azt mondta neki, hogy nagyon okos. Fura gyerek volt, mindig ilyenekkel rukkolt elő.

Fantasztikusak voltak azok a nyarak, gondolja most, miközben beleharap második szelet kenyerébe. Monica meg Michael Francis késő estig odakint csatangolt, aztán amikor Aoife is megérkezett, a kiságyban fekvő baba volt a társasága a konyhában, mielőtt kiment volna, hogy a többieket behívja teázni.

Nem, ennél többet már nem tehetett volna. És Michael Francis mégis a legangolabb angol neveket adta a gyerekeinek. Még csak egy ír középső nevet sem?, kérdezte. Arra még csak gondolni sem mert, hogy pogányként fognak felnőni. Amikor egyszer a menyének megemlítette, hogy tud egy remek ír néptánciskolát Camdenben, tőlük nem messze, a menye csak nevetett. A szemébe. És azt mondta – hogy is volt? –, ez az, amelyikben az embernek nem szabad mozgatnia a karját?

Aoife-ról meg aztán jobb nem is beszélni. Ő lelépett Amerikába. Se egy telefon. Se egy levél. Gretta azt gyanítja, együtt él valakivel. Ezt így senki sem mondta neki, mondjuk, hogy anyai ösztön. Hagyd őt békén, mondja mindig Michael Francis, ha Gretta Aoife-ról kezdi faggatni őt. Mert tudja, hogy ha valaki, hát Michael Francis biztosan tudja. Ezek ketten örökké egy húron pendülnek, a korkülönbség ellenére is.

Aoife utoljára egy képeslapon hallatott magáról karácsonykor. Egy képeslapon. Az Empire State Building képével. Az isten szerelmére, kiáltott fel Gretta, amikor Robert a kezébe nyomta, már egy karácsonyi lap sem telik tőle? Mintha bizony, kiabált tovább, nem is kapott volna tisztességes nevelést. Csaknem három hétig tartott, mire megvarrta annak a gyereknek az elsőáldozó ruháját, és úgy festett benne, akár egy angyal. Mindenki ezt mondta. Ki gondolta volna akkor, ahogy ott állt a templom lépcsőjén a fehér ruhájában meg a fehér csipkés bokazoknijában, a szellő libbentette fátyolban, hogy ilyen hálátlanná, ilyen nemtörődömmé fog felcseperedni, hogy a Kisjézus születése napjának apropóján egy épületről készült képet küldjön az anyjának?

Gretta elhúzza a száját, miközben kését a dzsemes üveg vörös szájába süllyeszti. Még rágondolni is rossz Aoife-ra. A fekete bárányra, ahogy annak idején a saját nővére nevezte, amitől Gretta dühbe gurult, és közölte vele, hogy vigyázzon arra az istenverte nyelvére, de el kell ismernie, hogy volt némi igazsága Bridie-nak.

Keresztet vet, és a konyha faláról letekintő Miasszonyunk örökké figyelő szeme előtt suttogva elhadar egy fohászt legkisebb gyermekéért. Újabb karéj kenyeret szel, és nézi, ahogy a pára eloszlik a levegőben. Most nem fog Aoife-ra gondolni. Bőven vannak jó dolgok is, amelyekre helyette koncentrálhat. Este talán felhívja Monica – Gretta megmondta neki, hogy hattól telefonközelben lesz. Michael Francis jóformán megígérte, hogy a hétvégén áthozza a gyerekeket. Nem fog Aoife-ra gondolni, nem fogja a kandallópárkányon csücsülő elsőáldozó-ruhás fényképét nézegetni, nem, nem fogja.

Miután a kenyeret visszatette a rácsra, hogy Robertnek megszellőzzön, Gretta bekap egy kanál dzsemet, csak hogy csináljon valamit, aztán még egyet. Az órára pillant. Már negyed van. Robertnek már itt kéne lennie. Lehet, hogy összefutott valakivel, és beszédbe elegyedtek. Meg akarja tőle kérdezni, hogy délután nem vinné-e őt ki a piacra, miután a futballstadionba igyekvő tömeg már szétoszlott. Szüksége van egy-két dologra, nem ártana egy kis liszt meg pár tojás. Hová menekülhetnének a hőség elől? Esetleg egy csésze tea azon a helyen, ahol azt a finom fánkot adják. Végigsétálhatnának az utcán, kart karba öltve, hogy levegőzzenek egyet. Elbeszélgethetnének egy-két emberrel. Fontos volt, hogy a férfinak mindig legyen elfoglaltsága: amióta nyugdíjas, hajlamos emészteni magát és unatkozni, ha túl sokáig van bezárva a négy fal közé. Az asszony szeret ilyen kiruccanásokat szervezni kettejüknek.

Gretta a nappalin át kimegy a hallba, kinyitja a bejárati ajtót, és kisétál a járdáig, közben kikerüli azt a rozsdásodó kerékpárroncsot, amelyet Robert szokott használni. Elnéz balra, elnéz jobbra. Látja, ahogy a szomszéd macskája a hátát púposítja, aztán pipiskedve, macskás léptekkel végigmegy a fal mentén, az orgonabokor felé, amelyen nekiáll megélesíteni a karmait. Az út néptelen. Sehol senki. Följebb az úton egy piros autót lát manőverezni. Odafent egy szarka cserreg panaszosan, lefelé mutató szárnyvégekkel oldalvást kanyarodva az égen. A távolban egy busz szuszog fölfelé az emelkedőn, a járdán egy gyerek gurul végig rollerrel, valahol valaki bekapcsol egy rádiót. Gretta csípőre teszi a kezét. A férje nevét kiáltja, egyszer, kétszer. A kertfal oldala visszaveri a hangot.

Stoke Newington, London

Michael gyalog indult el a Finsbury Park metróállomástól. Őrült döntés ilyen hőségben, még ebben a napszakban is. De mire a föld alól kibukkant, az utak már beálltak, a buszok elakadtak a forgalomban, mozdulatlan kerekekkel álltak a felpuhuló aszfalton, így aztán megindult a járdán a házak közt, amelyek mintha önnön tégláikból sugározták volna a hőséget tikkasztó árkokká változtatva az utcákat, amelyeken neki át kell vergődnie.

Lihegve és verítékezve megáll a Clissold Parkot szegélyező fák árnyékában. Nyakkendőjét levéve, ingét a nadrágjából kiszabadítva felméri a kárt, amelyet ez a végeérhetetlen hőhullám okozott: a park már nem az a dimbes-dombos zöld tüdő, amit mindig úgy szeretett. Gyerekkora óta kijárt ide: az anyja mindig piknikre csomagolt – töredezett héjuk alatt kékes színű kemény tojásokat, vizet, mely átvette a Tupperware műanyagízét, fejenként egy-egy szelet teasüteményt; a buszon mindegyikük kapott egy szatyrot, amit neki kellett vinnie, még Aoife is. „Nincs lógás”, mondta hangosan az anyja, ahogy ott álltak arra várva, hogy kinyíljon az ajtó, mire a buszon mindenki körbenézett. Emlékszik, ahogy Aoife-t a csíkos gyerekkocsijában végigtolta a korlátok mentén futó ösvényen, és igyekezett őt elaltatni, emlékszik, ahogy az anyja megpróbálta Monicát beleimádkozni abba a kacsaúsztatóba. A park különböző zöld színárnyalatú térségként él az emlékeiben: a pázsitszőnyeg dús smaragdja, a kacsaúsztató töredezett rézpatinája, a fákon átszűrődő fény sárgászöldje. Most viszont okkerszínűre égett a fű, alóla kiütközik a puszta föld, a fák pedig kókadt leveleiket kínálják a mozdulatlan levegőnek, mintegy szemrehányásként.

Az orrán át belélegzik, és konstatálva, hogy a száraz levegő égeti az orrlyukát, az órájára néz. Öt óra múlt. Haza kell érnie.

Ez a félév utolsó napja, a hosszú nyári szünidő kezdete. Ezt a tanévet is sikerült végig kihúznia. Hat teljes héten át nincs több osztályzás, nincs több óra, nincs több reggeli felkelés és elindulás. Olyan mérhetetlen a megkönnyebbülése, hogy fizikailag is megnyilvánul, egyfajta súlytalan, szinte szédítő érzésként a tarkójában, olyan érzése támad, hogy ha túl gyorsan mozog, még megbotlik, olyan felszabadultnak, olyan láncait vesztettnek érzi magát.

Toronyiránt indul el, egyenesen át a kiégett füvön, ki az árnyékmentes nyílt térre, ahol a fény egyenletes és könyörtelen, el a bezárt kávézó mellett, ahol gyerekkorában mindig vágyott volna enni, de sohasem került rá sor. Rablás fényes nappal, így nevezte az anyja, miközben zsírpapír burkolatukból szendvicseket csomagolt ki.

Izzadság ütközik ki a haja vonalán, a gerince mentén, a lába akadozva mozog a talajon, és azon tűnődik, már nem először, hogy mások vajon milyennek láthatják őt. Apának, aki épp a munkahelyéről tér haza, ahol a családja és a vacsorája várja. Vagy túlhevült, izzadt férfinak, aki késésben van, túl sok könyvet, túl sok papírt cipel az aktatáskájában. Már nem fiatal illetőnek, feje búbján csak egy egész kicsit ritkuló hajjal, talpalásra szoruló cipőben és stoppolásért kiáltó zokniban. Férfinak, akit halálra gyötör ez a hőhullám, mert az isten szerelmére, hát hogy várható el valakitől, hogy ilyen időben inget, nyakkendőt és hosszúnadrágot vegyen fel munkához, és mégis, hogy koncentráljon, amikor a város nőnemű lakosai a létező legparányibb sortokban jönnek-mennek a járdákon, és ülnek az irodákban csupasz, barna és az ellene való védekezésül keresztbe tett lábbal, spagettipántos topokban, amelyekből kilátszik a válluk, a mellüket pedig csak egy leheletvékony anyag választja el az elviselhetetlenül forró levegőtől? Férfinak, aki szalad haza a feleségéhez, aki már nem is néz a szemébe, nem is keresi az érintését, a feleségéhez, akinek hűvös közömbössége olyan lassú izzású, elemi szintű pánikot váltott ki belőle, amelytől a saját ágyában képtelen aludni, a saját házában képtelen nyugton megülni.

Már látni a park szélét. Mindjárt ott lesz. Még egy fűsáv a tűző napon, aztán az út, majd a sarkon befordulva az már az ő utcája. Már kivehetők a szomszéd háztetők, ha pedig lábujjhegyre áll, az ő házuk palateteje is, a kéménytoldalék, a tetőablak, mely alatt, ebben biztos volt, ott fog ülni a felesége.

Felső ajkáról letöröl egy izzadsággyöngyöt, aktatáskáját átteszi a másik kezébe. Az utcájuk végén sor áll a közkútnál. Több szomszédja, egy hölgy, aki lejjebb lakik az úton, és még néhányan, akiket nem ismer, keresztben elállják a járdát, a sor vége lelóg az úttestre, az emberek lábánál üres vödör. Némelyek beszélgetnek, páran odaintenek vagy biccentenek neki, ahogy elmegy mellettük. Átsuhan a fején a gondolat, hogy fel kéne ajánlania a segítségét a hölgynek, meg kéne állnia, hogy megtöltse és hazacipelje neki a vödröt. Így lenne helyes. Anyja korabeli lehet, talán valamivel idősebb. Meg kellene állnia, hogy felajánlja a segítségét. Máskülönben hogy fog megbirkózni vele? A lábai azonban habozás nélkül viszik tovább. Muszáj hazaérnie, nem tűrhet további halasztást.

Olyan érzéssel húzza el a reteszt a kapujukon, és tárja ki maga előtt, mintha már hetek óta nem látta volna az otthonát, érezte, ahogy átjárja az öröm a gondolatra, hogy hat hétig ki sem kell tennie innen a lábát. Imádja ezt a helyet, ezt a házat. Imádja a fekete-fehérrel kövezett bejárót, a narancsszínűre festett bejárati ajtót, rajta az oroszlánfejű kopogtatót és a kék üvegberakásokat. Ha tehetné, addig nyújtózkodna az ég felé, míg akkora nem lenne, hogy magához ölelhesse a vörösesszürke téglákat. Az a tény, hogy a saját pénzén vette – vagyis hát a saját pénze egy részén, jókora jelzáloghitel mellett –, örökös álmélkodással tölti el. Ez, meg az a másik, hogy ebben a szent minutumban is benne tartózkodik az a három ember, aki a legdrágább neki a világon.

A kulcsával kinyitja az ajtót, a lábtörlőre lép, táskáját a padlóra hajítja, és elkiáltja magát:

– Sziasztok! Megjöttem!

Most egy pillanatra szakasztott az az ember, akinek lennie kell: munkából hazatérő férfi, aki az otthona küszöbén a családja üdvözlésére készül. Nincs eltérés, nincs ellentét aközött, amilyennek a világ láthatja őt, és akinek ő személyesen ismeri magát.

– Sziasztok! – kiáltja újra.

A ház nem válaszol. Becsukja maga után az ajtót, és óvatosan elindul a hall padlóján partra vetett roncsokként heverő építőkockák, babaruhák és műanyag teáscsészék között.

A nappaliban a fiára bukkan, aki a kanapén hátradőlve egyik lábát az újságtartó állványon egyensúlyozza. Csak egy alsónadrágot visel, pillantását a televízió képernyőjére szegezi, amelyen valami sárga háttér előtt kocka formájú, kék színű, vigyorgó szerzet sürög-forog.

– Szia, Hughie – köszön neki a férfi. – Milyen volt az utolsó tanítási nap?

– Jó – feleli Hughie anélkül, hogy a hüvelykujját kivenné a szájából. A másik kezével egy hajtincsét csavargatja. Michael Francis azon kapja magát, hogy mint mindig, most is egyrészt fáj neki, másrészt megindítja, hogy a fia mennyire hasonlít a feleségére. Ugyanaz a magas homlok, a tejfehér bőr, a szeplők hóvihara az orr körül. Hughie mindig is az anyjára hasonlított. Az a sok elmélet, miszerint a fiúk az apjukhoz lojálisak, azok a hímeket összekötő láthatatlan kapcsok: mindez az ő esetében ezzel a fiúval sohasem volt igaz. Hughie Claire védelmezőjeként, szövetségeseként, csatlósaként bújt elő az anyaméhből. Totyogó baba korában úgy ült az anyja lábánál, mint egy kiskutya. A házban mindenüvé követte őt, fejét örökösen félrebillentve éberen figyelt az anyja hollétére, a beszélgetéseire, a múló hangulataira. Ha csak annyit is hallott az apjától, hogy nem talál egy tiszta inget, vagy hogy hová lett a sampon, aprócska öklével hadonászva azonnal rávetette magát, olyannyira méregbe gurult az anyját ért legcsekélyebb burkolt kritikától is. Michael Francis mindig abban reménykedett, hogy ez majd talán megváltozik, ha a fiú nagyobb lesz. De semmi jele annak, hogy a részrehajlása el akarna múlni, pedig nemsokára kilencéves lesz.

– Vita hol van? – kérdezi a férfi.

Hughie csak épp annyi időre rántja ki a hüvelykujját a szájából, hogy azt mondhassa:

– A pancsolóban.

A férfinak muszáj megnyalnia a szája szélét, mielőtt megkérdezné:

– És anyuci?

Hughie ezúttal elszakítja pillantását a képernyőtől, és az apjára néz.

– A padláson – feleli nagyon tisztán, nagyon szabatosan.

Apa és fia egy pillanatig egymást méregeti. Vajon Hughie-nak, tűnődik a férfi, van-e arról fogalma, hogy ő épp ettől retteg azóta, hogy a munkahelyéről elindult, azóta, hogy befurakodott egy zsúfolt, tikkasztóan meleg metrókocsiba, azóta, hogy végigcaplatott ezen a tűzforró városon? Vajon tudja-e Hughie, hogy ő minden józan megfontolás ellenére is azt remélte, hogy hazaérve a feleségét talán majd a konyhában találja, ahol valami kellemesen illatozó, kiadós vacsorát tesz a gyerekei elé, akik felöltözve, tisztán ülnek az asztalnál? Vajon mennyit ért abból Hughie, ami az utóbbi időben itt folyik?

– A padláson? – mondja utána a férfi.

– A padláson – erősíti meg Hughie. – Azt mondta, rengeteg a dolga, és ne zavarjuk, hacsak nem valami életbe vágó dologról van szó.

– Értem.

Átmegy a konyhába. A sütő üres, az asztalt különféle tárgyak borítják: egy lavórban mintha újságpapírfecnik száradtak volna ragasztóba, néhány festőecset, amelyek az asztalhoz látszottak ragadni, egy félig elpusztított zacskó keksz, tépett és szakadt csomagolással, egy baba lába, egy valószínűleg kávétól lucskos rongy. A mosogatóban hegyekben állnak a tányérok, teáscsészék, csőrös poharak és egy újabb babaláb. A nyitott hátsó ablakon át látja, hogy a lánya az üres pancsolóban ül, egyik kezében öntözőkanna, a másikban a láb nélküli baba.

Most két lehetősége van. Kimehet Vitáért, kikérdezheti az iskoláról, beédesgetheti, esetleg mindkettejüket megetetheti valamivel a mélyhűtőből. Feltéve, hogy bármi is van a mélyhűtőben. Vagy fölmehet megkeresni a feleségét.

Egy pillanatig vacillál, a lányára bambul. Lenyúl egy szem kekszért, és a szájába tömi, aztán még egyet, majd egy harmadikat is, mire rájön, hogy nem is ízlik neki a fűrészporos édességük. Gyorsan lenyeli, a torka is belefájdul. Majd megfordul, és felmegy a lépcsőn.

A fordulóban kiderül, hogy útját állja a padlásra vezető alumíniumlétra. Ő maga szerelte fel, amikor beköltöztek, Hughie születése után. A barkácsolás nem volt az erőssége, mégis megvette a létrát, mert sráckorában mindig is szeretett volna egy játszószobát. Egy helyet az eresz alatt, ahová elmenekülhetett volna, egy egerektől és csupasz fától szagló sötét helyet, úgy képzeli, hogy onnan a családi hangzavar távolinak és békésnek tűnt volna, a létrát felhúzhatta volna maga után, ezzel lezárva a bejáratot. A fiának szerette volna ezt a menedékhelyet. Sosem gondolta volna, hogy majd éppen a felesége fogja lefoglalni – mert most így látja a dolgot, katonai akciónak, rekvirálásnak. Nem, egyáltalán nem ilyennek álmodta a padlást. Sehol egy vasútkészlet, egy papírokkal teleszórt íróasztal, sehol egy kuckó, esetleg párnákból meg öreg lepedőkből, könyvespolcokból összeróva. A szarufákról nem csüngnek repülőgépmakettek, nincs se lepke-, se kagyló-, se falevélgyűjtemény, vagy bármi, amire a gyerekek rákapnak, csak olcsó könyvek, füzetek és félig megtelt dossziék.

Megmarkolja a létra fokait. A felesége ott van, közvetlenül a feje fölött, ha erősen koncentrál, szinte még a lélegzetvételét is hallja. Olyan közel áll hozzá, hogy elérje őt, de valami megállítja, ott a lépcsőfordulóban, az alumínium köré görbült ujjaival, a bütykeire szorított arcával.

A családi életben azt találja a legnehezebbnek, hogy amikor az ember már éppen azt hiszi, hogy fogást talált a körülötte zajló eseményeken, egyszerre minden megváltozik. Neki úgy tűnik, hogy amióta csak az eszét tudja, mindig arra ért haza, hogy legalább az egyik gyerek rajta lóg a feleségén. Amikor ő megjött a munkából, az asszony vagy a kanapén volt a fia meg a lánya együttes súlya alatt eltemetve, vagy Vitával a csípőjén álldogált a kertben, vagy Hughie-val az ölében ült az asztalnál. Reggelente arra ébredt, hogy vagy az egyikük, vagy a másikuk borostyánként fonja körül az anyját, és forró, álomillatú leheletével titkokat sugdos a fülébe. Ha az asszony belépett egy helyiségbe, vagy cipelt valakit, vagy egy kis tökmag lógott a kezén, a szoknyája szegélyén vagy a ruhája ujján. A férfi sosem látta a körvonalait. Olyan lett, mint azok a hosszú szempillájú, bodrosra festett hajú matrjoska babák, akikben mindig ott van önmaguknak egy kisebb változata.

Így álltak a dolgok, ilyen volt az élet a házukban: Claire két, néha három ember volt. Feltehetőleg ő is így gondolta, mert az utóbbi időben, mióta Vita betöltötte a negyedik évét, a férfit az a mindaddig precedens nélküli látvány fogadta, hogy az asszony egyedül áll a konyhában, egyik kezét az asztalon nyugtatva, vagy ül, és az ablakfülkén át kibámul az utcára. Egyszeriben mindenét látta, a maga döbbenetes különvalóságában, a gyerekek szélnek eresztve, élik a maguk gyermekéletét: az emeleten tombolnak a hálószobájukban, együtt vihorásznak egy takaró alatt, vagy odakint a kertben másszák a falakat, vagy a virágágyásokban turkálnak. Az ember azt gondolhatta volna, hogy ezzel a változással nagy kő esett le az asszony szívéről, hogy az évtizednyi intenzív gyermeknevelés után végre megnyíltak a felhők. Ám az arckifejezése, amikor ezekben a pillanatokban lepte meg, olyasvalakié volt, aki eltévedt, akit elküldtek valahová, de rossz felé fordult, olyasvalakinek az arckifejezése, aki éppen valami fontos dolgot készült megtenni, de közben elfelejtette, hogy mi is az.

A férfi gondolkodott rajta, hogy is tudná szavakba önteni az asszony számára, hogy ő is meggyászolta ezt az elmúlást: azét az érzését, hogy a gyerekeknek égető, szorongató szükségük van az emberre, a mindent maga alá gyűrő késztetésükét, hogy az ember közelében legyenek, hogy tanulmányozzák, figyeljék, ahogy narancsot hámoz, bevásárlólistát ír, beköti a cipőfűzőjét, az érzését, hogy rajtad tanulják ki, hogyan kell embernek lenni. Azon gondolkodott, hogyan mondhatná el neki, hogy igen, ez elmúlt, de más dolgok is vannak az életben, amikor megint minden megváltozott. Amikor hazaért, az asszony már nem volt sem a konyhában, sem az ablakfülkében, hanem valahol másutt volt a házban, az emeleten, nem látható helyen. Sem a tűzhelyen nem rotyogott, sem a sütőben nem sült vacsora. Szanaszét heverő furcsa dolgokat vett észre. Egy régi füzetet, borítóján gondos folyóírással a felesége lánykori nevével. A Bovaryné sokat lapozott, gyűrött sarkú példányát eredeti, francia nyelven, Claire komolykodó, kamaszos széljegyzeteivel. Egy öreg, kopott tolltartót piros bőrből, tele frissen hegyezett ceruzákkal. Ezeket a dolgokat a kezébe vette, a súlyukat latolgatta, majd visszatette őket. Claire egyre-másra ráhagyta a bébiszitterkedést, mert ő esténként vagy hétvégente egyszeriben elkezdett eljárogatni. „Este itt leszel, ugye?”, kérdezte ilyenkor az ajtón kilépve. A szemében új kifejezés jelent meg – egyfajta szikrázással vegyes izgatottság. Egyik este, amikor a férfi a felesége helyét üresen találta az ágyban, elindult bebarangolni a házat, hogy megkeresse, szólongatta a sötétben, és amikor az válaszolt, a hangja fojtott, testetlen volt. Percekbe telt, mire kapiskálni kezdte, hogy odafönt van a padláson, hogy éjnek évadján oda ment föl, az ágyát odahagyva, a létrát maga után felhúzva. Ő megállt a lépcsőfordulóban, és sziszegett neki, hogy engedje föl – az isten szerelmére, mit művel odafönt! Nem, érkezett le hozzá az asszony hangja, semmit, nem, te nem jöhetsz föl.

Egy este, amikor az asszony valami rejtélyes dologban már megint oda volt, a neki címzett, hivatalosnak látszó levelet feltépve a férfi megtudta, hogy az Open Universityre jár történelem szakra. Amikor az asszony megjött, a férfi kettejük közé az asztalra dobta a papírt. Ez meg mi az isten, követelőzött. Minek jár erre a kurzusra?

– Mert akarok – felelte dacosan az asszony, a táskája pántját csavargatva a kezében.

– De miért az Open Universityre? – kérdezte a férfi.

– Miért ne? – felelte sápadt, feszült arccal, még szorosabban felcsavarva a pántot.

– Mert túl jó vagy hozzájuk, és ezt te is tudod. Az érettségin három tárgyból is kitűnő voltál, Claire. Az OU-ra mindenkit fölvesznek, a képesítésük meg annyit se ér, mint a papír, amire írják. Nekem miért nem szóltál erről? Megbeszélhettük volna, ahelyett hogy…

– Hogy miért nem szóltam neked? – szakította félbe az asszony. – Talán, mert tudtam, hogy pontosan így fogsz reagálni.

Nem sokkal ezután több új barát is felbukkant a házban, azon melegében a kihegyezett ceruzák és a Flaubert nyomában. Ők is az OU-ra járnak, mondta Claire, hát nem nagyszerű, hiszen a legtöbbjük itt lakik a szomszédban! Claire segítséget tudott tőlük kérni az esszéihez, Michaelnek pedig sikerült nem kimondania, hogy miért nem tőlem kérsz segítséget, elvégre én történelemtanár vagyok. Nekem van diplomám történelemből, meg egy félkész történelem doktorim. Ezeknek az embereknek egyszeriben mintha nem is akaródzott volna elkotródni a házukból a jegyzeteikkel, az esszéíveikkel, az iratcsomóikkal meg az önkiteljesedésről szóló szövegeikkel együtt. Egyáltalán nem hasonlítottak Claire többi barátjára – a kisgyerekes nőkre a csőrös poharakkal, gyerekjátékokkal és ujjfestésekkel teli házaikban, akikkel az iskola kapujában, a reggeli kávézások közben vagy a Háziasszonyok Szövetségének összejövetelein barátkozott össze. Ez az Open University-s banda valami vibráló elektromos töltést hagyott maga után a levegőben, miután a házát elhagyta. És ez neki, Michael Francis Riordannek, nem volt ínyére, de nem ám.

Egy pillanatig vár, hogy összeszedje magát, mielőtt felmászik a létrán. Lesimítja a haját, az ingét visszagyűri a derékszíja alá.

Ahogy kapaszkodik fölfelé a tetőtérbe, amelyet ő alakított ki, beépíttetve ezt a létrát, a gerendákra farostlemezt szögelve, a tetőablakot megtisztítva a lehullott levelektől, a lábától kezdve fokozatosan bontakozik ki előtte a felesége. Pucér lábujjak, keskeny boka, egymást keresztező vádlik, a hátsója, ahogy egy hokedlin ül, a kecskelábú asztal fölé hajló háta, a vékony, fehér, fedetlen karja, a tollat szorító keze, az elfordított feje.

A férfi felkínálkozva áll meg mögötte.

– Szia – mondja.

– Á, Mike – mondja a nő anélkül, hogy megfordulna. – Gondoltam, hogy a te hangod hallom.

Ír tovább. A férfi egy pillanatra eltűnődik ezen a „Mike”-on. A felesége éveken keresztül jobbára egyszerre szólította mindkét keresztnevén, ahogy a családjában is ismerik, és ahogy gyerekkorában is szólították. A szüleitől és a húgaitól vette át ezt a szokást – meg az unokatestvérek, nagynénik és nagybácsik kiterjedt hálózatától. A kollégák hívják őt Mike-nak, a barátok, ismerősök, fogorvosok, nem pedig a családja, nem az ő szerettei. De hogy mondja ezt meg neki? Hogy kérje meg rá, hogy szólítsa mindkét nevén, mint azelőtt?

– Mit csinálsz? – kérdezi inkább.

– Csak… – az asszony lázasan irkál – befejezek egy esszét valamiről… – Megáll, valamit áthúz, aztán ír tovább. – Mennyi az idő?

– Öt körül jár.

Erre az információra felkapja a fejét, de nem fordul meg.

– Sokáig dolgoztál? – mormogja.

Mintha Gina Mayhew alakja suhanna át mellettük a padláson, akár valami kísértet. Az alól a szögletes homloka alól egy pillantást vet a férfira, majd a csapóajtón át eltűnik odalent. A férfi nyel egyet – vagy legalábbis próbálkozik vele. Összeszorult és kiszáradt a torka. Mikor ivott utoljára bármit is? Nem emlékszik. Hiszen, jön rá egyszeriben, szomjas, iszonyatosan, borzasztóan, elviselhetetlenül szomjas. Vízzel teli poharak, közkutak sorai, sárgára égett füves térségek fodrozódnak át az agyán.

– Nem – nyögi ki. – Félév végi ügyek meg… a metró. Késett… tudod… már megint.

– A metró?

– Igen. – Heves bólogatásba kezd, holott az asszony nem is néz rá, és sietve megkérdezi: – Na, és miről szól az esszéd?

– Az ipari forradalomról.

– Á. Érdekes. Melyik aspektusáról? – Előrelép, hogy átnézzen az asszony válla fölött.

– Az ipari forradalom és annak hatásai a középosztályokra – mondja a férfival szembefordulva, egyik karját a papírjára fektetve, mire a férfi gyomrában egyfajta cseppfolyós érzés támad. Részint kéj, részint iszony az asszony rövid haja miatt. Még mindig nem szokott hozzá, még mindig nem tudja neki megbocsátani. Néhány hete hazajött, és benyitott a bejárati ajtón, még mit sem sejtve arról, ami aznap történt, még bizakodással teli, hogy a felesége továbbra is ugyanaz az ember, aki mindig is volt. Azt hitte, még mindig megvan a röpködő haj, semmi oka nem volt rá, hogy másként gondolja. Az asszony vállára simuló, a fény felé tartva mézszínű haj, az asszony párnájára, és az övére is ráterülő haj, a kezében selyemkötélként összefogott haj, a haj, amelyből a sötétben szeretett sátrat formálni kettőjük köré, miközben az asszony fölötte emelkedett és süllyedt. A haj, amely doktori iskolájának első félévében tűnt fel neki, a háború utáni Európáról szóló egyik előadáson: annak tiszta, sima, naptól fénylő hosszúsága. Még soha életében nem látott ilyen hajat, tapintani meg pláne nem tapintott. Az ő családjában a nők sötét hajúak, vörös hajúak, göndör hajúak voltak, rakoncátlan, boglyas, vékony szálú hajuk berakásra, kenceficére, hajtűre és hálóra szorult. Az ő hajuk csak lamentálásra, panaszkodásra, siránkozásra adott alkalmat. Nem ilyen ünnepi hajuk volt, mint ez, amelyet a maga teljes, egyszerű, angolszász dicsőségében hagytak leomlani és libegni. De ahogy ott állt az emeleti fürdőszoba ajtónyílásában, a kulcsokat még mindig kezében tartva, már látta, hogy a haj, amelyet imádott, amelyet mindig is imádott, nincs sehol. Eltűnt, lenyisszantották, kész, vége. Valamiféle emlőstől származó furcsa hordalékként borította a linóleumot. A felesége helyett pedig egy lenyírt fejű fiúgyermeket talált női ruhában.

– Mit szólsz hozzá? – kérdezte a felesége hangján az elcserélt gyermek. – Csinos, és nyáron jó hűvös lesz, igaz? – És ez a valami felnevetett, a felesége nevetésével, de aztán egy hirtelen, ideges fejrándítással nézett magára a tükörben.

Rámered, ahogy ott ül előtte, és most is ezt a fájó, visszafordíthatatlan veszteséget érzi, és legszívesebben megkérdezné tőle, nem akarná-e újra megnöveszteni, az ő kedvéért, és hogy mennyi ideig tartana, és vajon ugyanúgy nézne-e ki?

– Miféle hatásai? – kérdezi inkább.

– Tudod – szólal meg ismét az asszony, és úgy mozdítja el a karját, hogy még többet takarjon az oldalból. – Mindenféle.

Azt látja, hogy a lenyírt haj hatása szándékoltan fiúsan kislányos, koboldszerű, mint az a lány a Párizsról szóló filmben. Csakhogy a felesége kerek arcával, lapos orrával ez nem jön össze. Úgy fest, mint egy lábadozó beteg a viktoriánus korból.

– Ne felejtsd el megemlíteni a vidékről a városokba való tömeges elvándorlást – hallja a saját hangját a férfi –, a nagyvárosok kialakulását és…

– Igen, igen, tudom – feleli az íróasztalhoz visszafordulva az asszony, a férfi pedig csak képzelődik, vagy tényleg a fogai csikorgását hallotta? Hadd segítsek, akarja mondani, hadd próbáljam meg. De nem tudja, hogy mondja ezt ki úgy, hogy ne hangozzék, ahogy Aoife hívná, „kétségbeejtő igyótának”. Ő csak azt szeretné, ha lenne egyvalami, amiben egyek lennének, életük egy darabja, amelyért vállvetve kiállnának, ahogy régen is, mielőtt…

– És a vasutat – hallja a saját hangját, és ez most csak ő, vagy ugyanazt a mély, tekintélyt parancsoló hangot üti meg, amelyet a tanteremben is használ; itt vajon miért használja, a saját házának a padlásán, a saját feleségével szemben? –, ahogy az megkönnyítette és meggyorsította a közlekedést, természetesen az írek keze munkája nyomán, és…

Az asszony gyors, ingerült mozdulattal megvakarja a fejét, valami jelet készül tenni az előtte lévő papírlapra, de aztán visszahúzza a tollat.

– És azt javaslom, olvasd el…

– Nem válaszolnál inkább neki? – szakítja félbe az asszony.

– Kinek?

– Hughie-nak.

A férfi áthangolja a hallását a padláson túlra, a feleségén túlra, és egyszeriben ráeszmél a fia hangjára, amely őt szólítja: apa, apaaaaaa, lejönnéééééééél?

Amikor Claire elvitte őt bemutatni a szüleinek, leginkább az tűnt fel neki, hogy mindannyian milyen finomkodva bánnak egymással. Milyen rendkívüli módon udvariasak, figyelmesek. A szülők „kedvesemnek” szólították egymást. Vacsoránál az anyja azt kérdezte tőle, hogy ha nem kerül rettentő nagy fáradságába, lenne-e olyan szíves, és odanyújtaná neki a vajat? Eltartott egy darabig, amíg a mondat nyelvtanát dekódolta, amíg nehezen követhető szemantikai kacskaringói mentén végigtapogatózott. Az apa ment, és kerített egy sálat (selyemből, rézlakat mintákkal) az anyának, amikor annak kicsúszott a száján, hogy hűvös van. Az öcs önszántából mesélt az aznapi iskolai rögbimeccsről, amelyen ő is játszott. A szülők az esszéiről, az előadásairól, a vizsgaidőpontjairól kérdezték Claire-Beart, ahogy ők hívták. Az étel porcelán tálalóedényekben került az asztalra, mindegyikben a maga fedője alatt, az adagokat pedig, majd a repetát is egymásnak szedték ki.

Ez őt lenyűgözte. És nevetésre ingerelte. Nem volt se ordibálás, se szentségelés, senki sem ugrált fel az asztaltól, senki sem duzzogott némán, senki sem tülekedett a maga jól megérdemelt krumplijáért. Nem hajigáltak kanalakat, senki sem kapta fel a szeletelőkést, hogy a torkához tartva azt kiáltsa, itt és most öljem meg magam? Úgy gondolta, az ő családjában bizony azt a homályos területet sem tudná senki megnevezni, amelyről a doktori disszertációja szólt, nemhogy fogja a naptárat, és beleírja a dátumokat meg a vizsgáinak a részleteit, nemhogy felsoroljon egy csomó könyvet, amelyek esetleg a segítségére lehetnek, nemhogy fogják magukat, és ezeket a könyveket elő is hozzák a könyvtárukból.

Azon kapta magát, hogy a tanulmányaira meg arra vonatkozó kérdezősködésük, hogy mennyire terheli le a tanítás, hogy vajon tudott-e elég időt szánni a doktorijára, enyhe pánikérzést vált ki belőle. Jobb szerette volna, ha figyelemre sem méltatják, és ehet, amennyi belé fér, nézegetheti a falakon függő olajfestményeket, kibámulhat a széles gyepszőnyegre néző ablakfülkén, tudatosíthatja a felismerést, hogy egy olyan lánnyal alszik együtt, aki a szüleit még mindig „anyucinak” és „apucinak” szólítja.

Ők azonban nem adták fel. Hány testvére van? Ők mivel foglalkoznak? Hol nőtt fel? Az, hogy az apja bankban dolgozik, szemlátomást megelégedéssel töltötte el őket, az a kijelentés viszont, hogy egész nyárra Írországba utazik, mintha meglepetést okozott volna.

– Michael szülei írek – mondta Claire, ő pedig csak képzelődött volna, vagy valóban volt egy árnyalatnyi figyelmeztetés a hangjában, egy enyhe hangulati gyűrődés?

– Valóban? – Az apja feléje fordította a tekintetét, mintha ennek valamiféle fizikai megnyilvánulását keresné. Késztetés fogta el, hogy elmondjon egy Üdvözlégy Máriát, csak hogy lássa, mihez kezdenek vele. Valóban az vagyok, jelentené be az articsóka mellett – borzalmas, ehetetlen, tüskés valami volt –, ír vagyok, katolikus, feniánus, és még a lányukat is defloráltam.

– Igen – felelte inkább.

– Észak-Írországból? Vagy a déli Írországból?

Egy pillanatig küzdött a vággyal, hogy Claire apját kijavítsa: az az Ír Köztársaság, akarta mondani, nem pedig a déli Írország.

– A… ööö… – nyelt egyet –, a déliből.

– Á. De maga nem tagja az IRA-nak, igaz?

Keze, mely éppen ételt vitt a szájához, megállt. A levegőben egy articsókalevél libegett. Olvadt vaj csöppent a tányérra. A vele szemben ülő férfira meredt.

– Azt kérdi, tagja vagyok-e az IRA-nak?

– Apuci – duruzsolta Claire.

A férfi arcán futó, halvány mosoly jelent meg.

– Nem. Csupán azt, hogy maga vagy a családja…

– Hogy a családom tagja-e az IRA-nak?

– Csak úgy kíváncsiságból. Nem akartam megbántani.

Aznap éjjel, hajnali egykor magáévá tette Claire-t a lány virágos ágytakaróján, a szőnyegen, az ablakülés párnáin. Hajának búzaszín selymét összefogta, és az arcához tartotta. Csukott szemmel elélvezett, és amikor rájött, hogy nem használt óvszert, megörült, dühödten örült, és másnap a reggelinél még mindig örült, ahogy a lány ott ült feddhetetlenül egy gallymintás nyári ruhában, az egyenes támlájú széken, és rántottát szedett magának, majd megkérdezte az apját, hogy neki adhat-e valamit.

Három hét múlva már nem örült annyira, amikor a lány azzal jött oda hozzá, hogy elmaradt a vérzése. Akkor meg még kevésbé örült, amikor egy hónappal ezt követően hazament megmondani a szüleinek, hogy megházasodik. Az anyja gyors, kutató pillantást vetett rá, majd leült az asztalhoz.

– Ó, Michael Francis! – suttogta a homlokára tett kézzel.

– Mi az? – kérdezte egyikről a másikra nézve az apja. – Mi a baj?

– Hogy tehetted ezt velem?

– Micsodát? – kérdezte újra az apja.

– Valakit felcsinált – mormogta Aoife.

– He?

– Felcsinált valakit, apa – ismételte hangosan a lány a kanapén fetrengve, hibátlan tizennégy éves tagjait a karfa fölött nyújtóztatva. – Impregnálta, bucit rakott a kemencébe, úgy hagyott egy lányt, meg…

– Ennyi elég lesz! – szólt rá az apja.

Aoife megrántotta a vállát, majd Michaelt kezdte el méregetni, mintegy újfajta érdeklődéssel.

– Igaz ez? – kérdezte feléje fordulva az apja.

– Én… – Széttárta a kezét. Nem így volt betervezve, akarta mondani. Nem őt szándékoztam feleségül venni. Úgy volt, hogy megszerzem a doktorit, mindenkivel lefekszem, akit csak meg tudok kaparintani, aztán elmegyek Amerikába. Ez a házasság meg a baba nem szerepelt a tervben.

– Két hét múlva lesz az esküvő.

– Két hét! – Az anyja sírva fakadt.

– Hampshire-ben. Nem muszáj eljönnötök, ha nem akartok.

– Ó, Michael Francis! – mondta újra az anyja.

– Hol van az a Hampshire? – kérdezte az apja.

– Katolikus? – kérdezte a pucér lábát lógázva Aoife, és egy félholdat harapott a kekszébe.

Az anyjuknak a lélegzete is elakadt.

– Az? Katolikus? – A falon függő Szent Szívre pillantott. – Kérlek, mondd, hogy igen.

Dühödt pillantást lövellve Aoife felé megköszörülte a torkát.

– Nem az.

– Akkor micsoda?

– Én… nem is tudom. Gondolom, anglikán, de szerintem ez nem olyan nagyon fontos része a…

Az anyjuk jajveszékelve tápászkodott fel az asztaltól. Az apjuk a tenyerébe csapott az újságjával. Aoife látszólag csak úgy a levegőbe mondta:

– Odament, és bedugta neki a likán.

– Fogd be azt a mocskos pofádat, Aoife! – sziszegte a bátyja.

– Vigyázz a nyelvedre! – mennydörögte az apja.

– Én ezt nem élem túl – sírdogálta az anyjuk a fürdőszobából, a nyugtatóival teli üvegcsékkel csörömpölve. – Legjobb lesz, ha most mindjárt végeztek velem.

– Remek – mormogta Aoife. – Ki lesz az első?

Megszületett Hughie, és Claire meg Michael Francis élete új irányt vett. Claire elvégezte volna a történelem szakot, és valami olyan munkát vállalt volna, amivel a hozzá hasonló lányok foglalkoztak akkoriban a diploma megszerzése után: esetleg valamelyik magazinnál dolgozott volna, vagy talán egy jogtanácsos titkárnőjeként. Lakást bérelt volna Londonban egy barátnőjével közösen, egy ruhákkal és szépítőszerekkel telizsúfolt helyet. Üzeneteket vettek volna át egymásnak, és a szűk konyhában összeütött ennivalókkal látták volna vendégül a fiúikat. A bugyogóikat a mosdókagylóban mosták és a gázkonvektoron szárították volna. Aztán pár év múlva hozzáment volna egy jogtanácsoshoz vagy üzletemberhez, akivel kiköltöztek volna Hampshire-be vagy Surrey-be, egy, a szüleiékéhez hasonló házba, és lett volna néhány jól ápolt gyermeke, akiknek a londoni facér lánykori életéről mesélt volna.

Michael megszerezte volna a doktorátusát. Végigment volna a város legcsinosabb nőin – márpedig úgy tűnt, rengeteg van belőlük, az 1960-as évek közepén mindenütt ott nyüzsögtek Londonban –, a tussal kihúzott szemű, garbós nőkön, a lenge ruhásokon, a lehetetlenül rövid szoknyásokon és hosszú csizmásokon, a kalapos-napszemüvegeseken, a kontyos-tweedkabátosokon. Szép sorjában mindegyiküket felpróbálta volna. Aztán professzori állást kapott volna Amerikában. A Berkeley-n gondolkodott, vagy az NYU-n, a Chicagóin vagy Williamsen. Mindent eltervezett. Elvitorlázott volna ebből az országból, és soha nem is tért volna vissza.

Ám, mint kiderült, ott kellett hagynia a doktoriját. Az ösztöndíjából nem lehetett eltartani egy feleséget meg egy gyereket. Egy külvárosi gimnáziumban kapott történelemtanári állást. A Holloway Road mögött bérelt lakást, nem messze onnan, ahol a gyerekkorát töltötte, és itt Claire-rel felváltva melegítették a cumisüvegeket a gázrózsán. Hétvégenként Hampshire-be utaztak, és vég nélkül azon huzakodtak, hogy vajon szabad-e hagynia, hogy az apósa kölcsönadjon nekik annyi pénzt, amiből vehetnek „valami tisztességes helyet, ahol élni lehet”.

A férfi fakanállal belekever a serpenyőbe, majd a spagetikarikákat két tányérra borítja.

Néha, amikor olyan réveteg kifejezést csíp el a felesége arcán, azon tűnődik, vajon nem arra a házra gondol-e, amely az övé lehetett volna. Sussexben vagy Surrey-ben, egy ügyvéd férjjel.

Ügyel rá, hogy az egyik tányéron a spagettikarikák hozzá ne érjenek a pirítóshoz – Hughie nem hajlandó megenni, ha az egyikféle étel érintkezik a másikkal. „Hozzá ne érjen!”, ordítja majd. Vita adagját viszont a vajas pirítósra halmozza. Ő aztán bármit meg tud enni, és meg is eszik.

A tányérokat éppen leteszi kinek-kinek a széke elé, amikor érzi, hogy valami hozzáütődik a lábához, egy tömör, meleg valami. Vita. Bejött a kertből, és most a göndör fejével böködi a combját, mint valami kiskecske.

– Apuci – duruzsolja. – Apuci, apuci, apuci.

A férfi lenyúl, és fölemelve magához öleli.

– Vita – mondja. Most egy pillanatra ismét szakasztott az az ember, akinek lennie kell: egy férfi a konyhájában, aki a levegőbe emeli a lányát. Leteszi a fakanalat. Leteszi a serpenyőt. A karjába zárja a gyermeket. Eltölti a – mi is? Valami több mint szeretet, több mint ragaszkodás. Valami olyan heves és elemi, ami az állati ösztönre hasonlít. Egy pillanatig arra gondol, hogy ennek az érzésnek az egyetlen kifejezési módja a kannibalizmus. Igen, legszívesebben megenné a kislányát, a nyaka redőinél kezdve, onnan haladva lefelé a karja sima, gyöngyházas bőréig.

A kislány teste ívben hátrafeszül, a lábaival kalimpál. Vita világéletében földhözragadt gyerek volt, nem szereti, ha fölveszik. Kedvenc szeretetnyilvánítása a lábak átölelése. Utálja, ha nincs talaj a lába alatt. Mindig is volt benne valami tömörség, valami olyan testi keménység, ami Hughie-ból teljességgel hiányzott. Hughie egy manó, egy finom, sudár teremtés, túlságosan hosszú haja csak úgy röpköd utána, áttetsző, egy Ariel, a levegő szülötte, míg Vita sokkal inkább egy földlakó állatka. Talán borzra emlékezteti az apját, vagy rókára.

Egy sóhajtással leteszi, mire a kislány elkezd körbe-körbe rohangálni a konyhaasztal körül, érthetetlen módon különféle hangsúlyokkal újra és újra azt kiáltozva, hogy „boldogan éltek, míg meg nem haltak”.

– Vita – mondja az apja, a nagy lármában igyekezvén normál hangerővel beszélni –, Vita, ülj le! Vita?

Hughie ballag be, és tottyan le a helyére az asztalnál. Fog egy villát, és eljátszadozik a spagettikarikáival, amelynek narancsszínű szósza kezd kihűlni és megdermedni. A homlokát ráncolja, miközben a villája egyik ágára feltűz egy, aztán kettő, majd három karikát, Michael Francis pedig aközött őrlődik, hogy sajnálkozzon-e, amiért spagettikarika van uzsonnára, vagy szóljon rá, hogy azonnal egye meg.

Legutóbb, amikor az anyja meglátogatta őket – kéthetente jön, de csak egy csésze teára, nem hajlandó tovább maradni, mert nem akar „a terhére lenni Claire-nek” –, egy ilyen vacsoránál megjegyezte, hogy ugye, milyen meglepő, hogy főállású tanárember létére ennyit főz. Claire a nappaliban volt, de meghallotta. A férfi ezt abból tudta, ahogy lecsapta a könyvet, amelyet addig olvasott.

– Vita – próbálkozik újra.

Vita peckesen lépdel az asztal körül, pucéran, portól maszatosan, és azt kántálja:

– Boldogan éltek, míg meg nem haltak. Boldogan éltek, míg meg nem haltak.

Hughie a homlokára üt, és lecsapja a villáját.

– Fogd be, Vita! – sziszegi.

– Te fogd be! – kiáltja vissza Vita. – Te fogd be, te fogd be, te…

Elcsípi a lányát, miközben az eltáncol mellette, és a rugdosódó, nyivákoló kislányt a feje fölé emeli. Tudja, hogy ezen a ponton két lehetősége van. Szigorúra veheti a figurát, és rászólhat, hogy viselkedjen, hogy azon nyomban üljön le. Ennek megvan az az előnye, hogy valamennyit kiereszthet abból a frusztrációból, amely egész nap ott halmozódott benne, a veszélye viszont az, hogy visszafelé fog elsülni, és hogy Vita egy-két lapáttal még rá is fog dobni. Vagy tréfával lendülhet túl a holtponton. Ez utóbbi lehetőség mellett dönt. Gyorsabb, és kevésbé kockázatos.

– Hami-hami – mondja, és úgy tesz, mint aki felfalja Vita hasát. – Egy szörny vagyok, és mindjárt felfallak. – Ráemeli az egyik székre. – Olyan éhes vagyok, hogy ha te nem eszed meg az ennivalódat, én leszek kénytelen megenni téged. Csak akkor vagy biztonságban, ha eszel.

Vita nevet, de – varázslatos módon – megmarad a székén. Az apja a lélegzetét is visszafojtja, amíg azt nem látja, hogy a lány kézbe fogja a villát.

– Milyen szörny, apuci?

– Hatalmas.

– Szőrös? – visítja a kislány.

– Igen. Nagyon szőrös. Mindenütt csupa zöld szőr. – És mivel még mindig nem evett egy falatot sem, az apja finoman kifejti a kezéből a villát, és egy kis ennivalót dug a szájába, miközben a kislány így szól:

– Nagyok a fogaid?

– Óriásiak. Még soha életedben nem láttál ekkorákat.

– A cápának – jelenti ki egyszer csak Hughie – több sorban vannak a…

– És karmok is? – kérdezi megrágott spagetticafatokat permetezve az asztalra Vita.

– Én beszéltem! – üvölti Hughie. – Én beszéltem! Apa, félbeszakított!

– Vita, ne szakítsd félbe! Várd ki a sorod. Igen, karmaim is vannak. Folytasd, Hughie, mije van a cápának?

– Több sorban vannak a fogai, amelyek…

– Barlangban laksz?

– Már megint! – Hughie reszket a dühtől. – Apa!

Claire éppen ezt a pillanatot választja ki arra, hogy belépjen a konyhába. Átöltözött, veszi észre a férje, szoknyába és egy eléggé vékony blúzba, amelyet megkötött a derekán.

– Sziasztok, drágáim – mondja. – Ízlik az uzsonna?

– Mész valahová? – kérdezi a férfi.

Az asszony tekintete bebarangolja a felületeket, a polcokat, a padlót.

– Nem látta valaki a…

– Anya, Vita kétszer is félbeszakított – mondja ültében az anyja felé fordulva Hughie.

Claire végigfuttatja a kezét a szekrény tetején, megáll, tesz egy lépést a hátsó ajtó felé, aztán megint megáll.

– Ezt sajnálattal hallom, te viszont épp most szakítottál félbe engem.

– Hová mész?

– Nem is szakítottalak félbe.

– Dehogynem. Épp az imént. Várd ki a sorodat.

– Nem is mondtad, hogy készülsz valahová.

Az asszony futólag a férfira irányítja tekintetét.

– De igen. Egy OU programot fogunk együtt megnézni, utána pedig ide jövünk vissza vacsorázni. Tegnap szóltam neked, emlékszel? Nem láttad véletlenül a… – Mintha felhagyna az ötlettel, hogy a segítségét kérje. – Á, mindegy.

– A micsodádat?

– Semmit.

– Nem, mondd csak el.

– Apuci – teszi Vita paradicsomszósztól ragacsos kezét az apja karjára –, két szemed van, vagy sok szemed?

– Semmi – mondja Claire. – Nem érdekes. – A padlóról felvesz egy vászonszatyrot, amelyet a férfi még sosem látott, közben egy futó pillanatra betekintést nyer a blúzába, a melltartója csipkeszegélyére, a melle ikerhalmaira. Az jut az eszébe, hogy mások talán ugyanígy tesznek, ebben a tanulócsoportban vagy mit is mondott, mi ez.

– Elmentem. – Egymás után megcsókolja a gyerekek haját. – Most kívánok jó éjt, édeseim, mert lehet, hogy mire megjövök, ti már aludni fogtok…

– Mikor jössz haza? – kérdezi a férfi.

– Két szemed, apuci, vagy sok szemed? Sok szemed mindenféle vicces helyeken, például a karodon vagy a füleden?

– Ki fog engem lefektetni? – kérdezi azon az ő elhanyagolt árvagyerek-hangján Hughie.

– Későn. – Claire legyint. – Nem tudom.

– Vagy a lábadon? A lábon hasznos lenne a szem, nem igaz, mert…

– Mi lesz a fürdőmmel? Ki fog lefürdetni?

– Természetesen apa – Claire sietősen megszorítja Hughie-t –, de különben sem fürödhetsz a víztilalom miatt. Emlékszel?

– Úgy nagyjából mikor? Csak tudod.

– Nem tudom. Az is lehet, hogy ott ragadok, vagy…

– Vagy a kezeden. Akkor látnád azt, amit kézbe akarsz venni, látnád, miközben fölveszed, esetleg egy ennivaló kisembert, vagy egy…

Miközben Claire kilép az ajtón, Hughie egy háromszög alakú pirítóst ad az apja kezébe.

– Sziasztok, drágáim – szól vissza Claire az ajtóból.

– Ezt nem tudom megenni – mondja éppen Hughie. – Szószos lett a héja.

– Apuci, te nem is figyelsz. Hol vannak a szemeid?

Megcsörren a telefon. Vita egyre hangosabban beszél, Hughie ételdarabokat tüntet el a tányérjáról, mondván, hogy ezt sem tudja megenni, meg ezt se, Claire pedig a hallból kiabál valamit.

– Mi? – mondja felpattanva a férfi, és a nappaliból kirohan a hallba, ahol a felesége már a küszöbön egyensúlyoz. – Nem hallom, mit mondasz.

Az asszonyt keretbe foglalja az ajtónyílás, a napfény megvilágítja feszülő blúzát, kicsi, szeplős arca körül lángol a haja. A férfinek belesajdul a szíve az asszony látványába. Maradj, akarja mondani, ne menj el! Maradj velem!

– Mondom – mondja a nő –, valószínűleg anyád az. Egész délután hívogatott.

– Oké – mondja a férfi.

– Elvesztett egy kulcsot vagy valami ilyesmi.

– Jól van.

Hallja, hogy a háta mögött hirtelen elhallgat a telefon, és Hughie szólal meg:

– Halló?

– Claire?

– Igen? – Egyik keze az ajtón, fél lába a lépcsőn.

– Ne menj el!

– Mi?

– Kérlek. – Megfogja az asszony csuklóját, ahol a kéz összefutó csontjai a kar hosszú csontjaival találkoznak.

– Michael…

– Csak ma este. Csak ma este maradj itthon! Ne menj el arra az izére! Majd én mindent elmesélek neked, amit az ipari forradalomról tudnod kell. Maradj velünk! Kérlek.

– Nem lehet.

– De igen.

– Nem. Megígértem nekik…

– Baszódjanak meg.

Hiba. Az asszony arca eltorzul a dühtől. A férfira mered. Az a háta mögül hallja, ahogy Hughie közli a nagyanyjával, hogy apa nem tud a telefonhoz jönni, mert anyával üvöltözik a küszöbön. Claire úgy néz rá, mint aki mondani akar valamit, de aztán lehajtja a fejét, a másik lábával is kilép a bejáróra, és becsukja maga után az ajtót.

Eltart egy darabig, mire a férfi felfogja, hogy elment. Az ajtót bámulja, a záron a rézpatinát, azt, ahogy az üveg olyan takarosan belepasszol a fába. Aztán arra ocsúdik, hogy Hughie ott áll mellette.

– Apa! Apa! – kiáltja.

– Mi az? – kérdi a férfi, és lenéz a feleségének erre a miniatűr kiadására, a feleségére, aki épp az imént ment el, kilépett az ajtón, és otthagyta mindannyiukat.

– A nagyi van a telefonban. Azt mondja…

A férfi átmegy a nappaliba, és fölveszi a kagylót.

– Anya? Elnézést, éppen…

Az anyja döbbenetes módon épp egy mondat, egy bekezdés vagy talán valami annál is hosszabbnak a kellős közepén tart.

– …és mondtam annak az embernek, hogy hát nekem ma egyáltalán nem kell szóda, jöjjön vissza csütörtökön, erre ő tudod, mit mondott? Azt mondta…

– Anya – mondja megint a férfi. – Én vagyok az.

– …nem mintha olyan sok lenne a teherautóján, és…

– Anya!

Csönd lesz a vonal másik végén.

– Te vagy az, Michael Francis?

– Én.

– Ó. Azt hittem, Vitával beszélek.