BEVEZETÉS

Paul Schneider nyitott gondolkodású evangéliumi protestáns lelkész volt. 1898. augusztus 29-én született Pferdsfeldben, egy kis Rajna-vidéki faluban. 1933. október 8-i prédikációjában kritizálta Ernst Röhmöt, a náci rohamosztagok vezetőjét, amiért azt hiszi, hogy a náci forradalom teljesíthető „belső spirituális megújulás” nélkül. Beszédét jelentették a helyi egyházi hatóságoknak. A Rajna-vidéki körzet püspöke, a náci párti „Német Keresztények” mozgalom tagja figyelmeztette Pault, hogy a pulpitusról ne bírálja a náci vezetőket. Schneider a szüleinek küldött levélben ezt írta: „Minden keresztényi engedelmességi fogadalmam ellenére sem hiszem, hogy az evangélikus egyház megúszhatja a konfliktust a nemzetiszocialista állammal.” Pault 1934 februárjára „politikailag megbízhatatlannak” nyilvánította a protestáns egyházi hierarchia. Hogy még jobban megkössék a kezét, elküldték lelkésznek két isten háta mögötti vidéki faluba, Dickenschiedbe és Womrathba, ahol összesen alig ezren éltek. 1934. június 11-én újra felszólalt a náci párt ellen. Ezúttal az ellen a náci rohamosztagos ellen tiltakozott, aki egy elhunyt Hitlerjugend-tag temetésén kijelentette, hogy a náci mártírnak, Horst Wesselnek „mennyei követői” vannak. Paul bírálatát továbbították a Gestapónak, és a papot „védőőrizetbe” (Schutzhaft) helyezték egy helyi fogdában. A falusiak petícióban kérték a szabadon engedését. Pault elengedték. 1935–36 telén Schneidert nem kevesebb mint tizenkét alkalommal jelentették fel a Gestapónál náciellenes megjegyzések miatt. 1937-ben megtiltották neki, hogy a Rajna-vidéken éljen, vagy akár prédikáljon. Paul nyíltan szembeszegült ezzel a „belső száműzetéssel”, visszatért az egyházközségébe, és folytatta az istentiszteleteket. 1937. október 3-án újabb kritikus hangvételű prédikációt tartott, amit egy helyi Gestapo-tisztviselő is végighallgatott. Schneidert letartóztatták, és a koblenzi börtönbe vitték. 1938. november 27-én átszállították a hírhedt buchenwaldi koncentrációs táborba, és magánzárkába tették. Esténként a cellája ablakából gyakran idézte a Biblia szavait. Leonhard Steinwender, egy katolikus pap, aki szintén ott raboskodott, így írt Paulról: „Valódi hősalak volt, akire az egész tábor tisztelettel és csodálattal tekintett fel. Semmiféle kínzás nem tántoríthatta el attól, hogy az SS-őrök és a táborparancsnok lelkiismeretéhez szóljon, újra meg újra.” Pault őszintesége miatt rettenetes elbánásban részesítették az SS-őrök. Alfred Leikam így emlékezett vissza: „Schneidert felváltva tették ki súlyos testi kínzásoknak, megaláztatásoknak, fájdalmaknak, verésnek.” Még Karl-Otto Koch, Buchenwald brutális táborparancsnoka is felismerte, hogy nem tudja megtörni Paul Schneidert, ezért úgy döntött, szabadon engedi, amennyiben aláír egy nyilatkozatot, amelyben megígéri, hogy soha többé nem tér vissza az egyházközségébe, és nem fog prédikálni. Paul nem írta alá a papírt. 1939. július 18-án, a buchenwaldi gyengélkedőben öt halálos strophanthininjekció beadásával végzetek vele. Gyászoló özvegye és hat gyermeke nem nyithatták ki a koporsóját, mert a holttest olyan szörnyűséges állapotban volt. A Dickenschiedben megtartott temetésen a hitvalló protestáns egyház kétszáz lelkésze jelent meg, valamint a helyi hívek tömege, hogy leróják kegyeletüket az emberfeletti bátorságot tanúsító pap előtt. Paul Schneider volt az első evangélikus protestáns pap, akit azért öltek meg, mert vallási alapon tagadta meg a náci rezsimet.[1]

Ez a könyv a Gestapo által letartóztatott emberek színes és felkavaró történeteit meséli el. Nem próbál teljes körű, részletes beszámolót nyújtani a Gestapo hivatalos történetéről, inkább csak általános magyarázatot nyújt, alátámasztva jelentős számú kutatással, valamint egy új, a német levéltárakból vett eredeti forrásokkal kiegészített értelmezést arról, hogyan működött a szervezet 1933 és 1945 között. Kizárólag arra koncentráltunk, ami Németország 1938-as határain belül (Altreich) történt a náci érában a II. világháború folyamán, a hitleri rezsim által megszállt területekkel nem foglalkoztunk. A könyv elsődleges célja az volt, hogy kiderítsük, milyen hatást gyakorolt a Gestapo a Hitler uralma alatt élő német polgárokra. Először részletesen ismertetjük, hogyan jött létre a Gestapo. Azután áttekintjük a hátteret és a Gestapo-ügynökök módszereit, néhány meglepő, új információval is szolgálva. Majd sorra vesszük a náci terror legfontosabb áldozatait, főként a vallási tekintetben másként gondolkodókat, kommunistákat, társadalmon kívülieket és zsidókat. Ezekben a fejezetekben az áldozatok tragikus sorsa kerül a középpontba. Kitérünk arra is, hogyan segítette a Gestapót a közvélemény, a bűnügyi rendőrség (Kriminalpolizei – Kripo), valamint a jóléti és szociális intézmények. Végül ismertetjük a Gestapo-tisztségviselők sorsát a háború utáni perekben. Úgy gondoljuk, a könyv nagymértékben hozzájárulhat a náci társadalmat átitató terror megértéséhez.

Az 1945 utáni periódusban a történészek totalitárius diktatúraként tekintettek a náci Németországra. Ebben az időszakban számos tanulmány jelent meg, a legtöbbet Németországon kívüli történészek írták. Hannah Arendt nagy hatású könyvében, A totalitarizmus gyökereiben azt sugallta, hogy minden totalitárius rezsim a titkosrendőrségére támaszkodva próbál félelmet plántálni polgárai elméjébe, hogy ily módon nyomjon el minden ellentétes véleményt. Azzal érvelt, hogy a totalitárius titkosrendőrségek legfontosabb feladata nem a bűnesetek felderítése volt, hanem az „állam ellenségeinek” kikiáltott emberek őrizetbe vétele. Ugyanakkor rámutatott arra is, hogy a lakosság nagyon fontos szerepet játszott a „nemkívánatos elemek” leleplezésében.[2] A totalitarianizmus keretein belül született elemzések Adolf Hitlert úgy ábrázolták, mint „a Harmadik Birodalom teljhatalmú urát”, miközben a német nép agyát átmosták náci propagandával.[3] Magától értetődőnek vették, hogy a Gestapo egy hatalmas szervezet volt, és az ügynökei mindenhová eljutottak. A tévés dokumentumműsorok, a regények és a mozifilmek tovább erősítették ezt a népszerű hiedelmet.[4] Valójában azok az emberek, akik elfogadták és támogatták a náci rezsimet, nagy fokú egyéni szabadságot élveztek. Hitler rendszere elképesztő népszerűségnek örvendett. Ha az ember megbarátkozik ezzel az alapvető ténnyel, akkor elkezdi megérteni, milyen élet zajlott valójában a náci Németországban.

A Gestapo (Geheime Staatspolizei), vagy Titkos Államrendőrség valóban a náci terrorrendszer kulcsfontosságú eleme volt, de érdemes megjegyezni, hogy a rendőrség egyik részlegeként indult. 1933-ban hozták létre, hogy elbánjon a Hitler-rezsim ellenfeleivel. A Gestapo név említése még ma is félelmet és rettegést vált ki. És mégis, az első átfogó történelmi elemzést csak 1962-ben írta meg Jacques Delarue francia történész.[5] A mű kizárólag az 1940-es évek végén lezajlott nürnbergi háborús perek nyilvánosságra hozott bizonyítékain alapult, és a legfontosabb Gestapo-vezetőket – Hermann Göringet, Heinrich Himmlert és Reinhard Heydrichet – helyezte az elemzés fókuszába. Delarue megpróbálta elmagyarázni, hogyan működött a Gestapo nemcsak Németországban, hanem a nácik által megszállt Európában is.[6] Az akkor elfogadott képet sugározta a Gestapóról mint a brutális náci terror mindenható középpontjáról, és azt sugallta, hogy minden német polgár folyamatos megfigyelés alatt állt.[7]

Ez a rémálomszerű kép a náci Németországról csak az 1970-es években kezdett el változni, amikor a német történészek is alaposabb kutatásokat végeztek az újonnan megnyitott német archívumokban. A hangsúly eltolódott a hagyományos „történelem felülnézetből” (intencionalista) felfogástól az újabb, „történelem alulnézetből” (strukturalista) megközelítés felé. Ennek a radikális irányváltásnak a középpontjában Martin Broszat német történész állt. 1969-ben megjelent könyvében, a Der Staat Hitlersben (Hitler állama) „gyenge diktátorként” ábrázolja Hitlert, aki egymással vetélkedő egyének hatalmi harca felett őrködött egy kaotikus rendszerben, ahol viszálykodó és megosztott bürokratikus birodalmak harcoltak a hatalomért.[8] Broszat ezután összeállított egy elit történészekből álló csapatot, hogy létrehozzanak egy hat kötetből álló művet, a Bayern in der NS-Zeitot (Bajorország a nemzetiszocialista érában). A „bajor projekt”, ahogy elnevezték, az ellenállással foglalkozott Hitler uralma alatt, a mindennapi életre fókuszálva.[9] Arra a megállapításra jutottak, hogy a náci uralom a gyakorlatban korántsem volt annyira totalitárius, mint elméletben. A közvéleménynek sokkal nagyobb tere maradt a kritizálásra és az elégedetlenségre, mint azt korábban gondolták. Hitler náci rezsimjének valódi dinamizmusát a fiatal, radikális náci bürokraták adták, akik hatalmas önállóságot élveztek. Adolf Hitler gyakran hirdetett meg valamilyen radikális intézkedést, amit aztán mások hoztak működésbe. Kiderült, hogy eredeti totalitárius modell nem elég pontos és meggyőző a náci Németország leírására.

Ez a „történelem alulnézetből” megközelítés a náci Németország vizsgálatánál elvezetett egy sokkal részletesebb képhez a Gestapo és a német emberek közötti kapcsolatról. A szervezetről azért készült olyan kevés munka, mert csak korlátozott mennyiségű forrás állt rendelkezésre. A legtöbb Gestapo-akta a II. világháború vége felé megsemmisült vagy a szövetségesek bombázásai során, vagy a náci rezsim szándékos iratpusztítása miatt. Egyedül a Rajna-vidéken maradt meg nagyszámú irat. Reinhard Mann német történész megvizsgált 825, véletlenszerűen kiválasztott Gestapo-aktát a 73 000-ből, amit a düsseldorfi irattárban őriztek. Mann meghalt, mielőtt befejezhette volna a munkát, és kutatását soha nem publikálták angol nyelven. Azonban már az előzetes eredményekből is kiderült, hogy a Gestapo ortodox ábrázolása – a mindenható, orwelli, 1984-stílusú „gondolatrendőrség” – korrekcióra szorul.[10] Ő adta meg az alapját annak, amit mi a Gestapo „revizionista interpretációjának” nevezünk.

Mann mutatta be, hogy a Gestapo soha nem rendelkezett elegendő emberrel mindenki megfigyeléséhez. Egy nagyon kicsi, alulfinanszírozott, túlterhelt szervezet volt kevesebb mint 15 000 aktív ügynökkel, akik 66 millió német politikai bűncselekményeit próbálták felderíteni. A Gestapo ügynökei nem a mítoszok brutális, ideológiailag elkötelezett nácijai voltak, hanem hivatásos nyomozók, akik jóval Hitler hatalomra kerülése előtt csatlakoztak a rendőrséghez. A legtöbb Gestapo-nyomozás lakossági bejelentéssel indult. Mann ennek ellenére nem azt a következtetést vonta le, hogy a Gestapo a terror hatástalan eszköze lett volna. Éppen ellenkezőleg, arra az eredményre jutott, hogy a szervezet a korlátozott erőforrásokat a „népközösségen” kívül álló csoportokra összpontosította, főleg azokra, amelyek aktívan mozgósították a lakosság elégedetlen tagjait. Mann tanulmányával azonban akadtak problémák. Például a „hétköznapi németek” magánjellegű konfliktusaira összpontosított, és az elemzéséből kihagyta a kulcsfontosságú ellenzéki csoportok tüzetes vizsgálatát – a kommunistákét, a zsidókét, a kényszermunkásokét, illetve a „társadalmon kívüliek” tágabb kategóriáját.

Végül Robert Gellately amerikai történész volt az, aki 1990-ben megjelent The Gestapo and German Society (A Gestapo és a német társadalom) című könyvében jelentősen hozzájárult ahhoz, hogy megérthessük, hogyan működött a Gestapo a náci Németországban.[11] Gellately Mann megközelítését alkalmazta, véletlenszerűen vett mintát a Gestapo-aktákból, viszont egy másik régiót szemelt ki magának, az alsó-frankföldi Würzburgot Bajorországban. Emellett Mann válogatásából is megvizsgált bizonyos csoportokat, főként a zsidókkal és kényszermunkásokkal kapcsolatos aktákra koncentrált. Felfedezte, hogy az ügyei 57 százalékánál fontos szerepet játszott a feljelentés, besúgás. Kutatásai még erősebben támasztották alá azt a nézetet, miszerint a Gestapo emberhiánnyal küzdő, reaktív szervezet volt, amely a „hétköznapi” németek legnagyobb részét teljes mértékben békén hagyta. Az is bebizonyosodott, hogy az emberek komoly mértékben támogatták a Gestapo munkáját.[12] Mann és Gellately kétségkívül lerombolták azt a közhiedelmet, hogy a Gestapo egy mindenható rendőrállam része volt, amelyik ráerőltette az akaratát a rémületben tartott lakosságra. Valójában a szervezet nem jelentett valódi veszélyt a náci Németország törvénytisztelő állampolgáraira.

Egy másik amerikai gyökerű történész, Eric Johnson 1999-ben megjelent, részletekbe menő könyvében, The Nazi Terrorban (A náci terror) hangsúlyosan és árnyaltan szól hozzá ahhoz a trendhez, amely hajlamos a Gestapót egy modern, túlhajszolt rendőri erőhöz hasonlítani. Johnson kutatásában a kölni bírósági anyagokból szemezgetett véletlenszerűen, és néhány Gestapo-aktát a Rajna-vidéki Krefeld városából is beszerzett. Ezt egészítette ki a túlélőkkel készített interjúkkal és a sokatmondó statisztikai adatokkal. Munkája megerősítette, hogy a Gestapo kis méretű szervezetként fokozottan támaszkodott a lakosság segítségére. Igazolta, hogy kesztyűs kézzel bántak a „jó” németekkel. A legtöbben egyáltalán nem tartottak tőlük. Egy fontos dologban azonban eltért a véleménye Gellatelyétől: azt állította, a Gestapo-ügynökök sokkal proaktívabbak és kegyetlenebbek voltak.[13]

A Gestapo szerepével kapcsolatos személyes érdeklődésemet Sophie Scholl részletes életrajza keltette fel, egy huszonegy éves müncheni egyetemi hallgatóé, akit a Gestapo 1943. február 18-án letartóztatott, mert náciellenes röplapokat terjesztett. Kihallgatták, majd négy nappal később, egy sietve összehívott náci büntetőeljárás keretében – amelyet Roland Freisler elnökölt, akit „Hitler akasztóbírójaként” is ismertek – kivégezték.[14] Sophie kihallgatója a nyugodt és professzionális Gestapo-ügynök, Robert Mohr volt, aki „hétköznapi” nyomozóként viselkedett, nem brutális, ideológia által vezérelt náciként. A könyv rávilágított, hogy mennyire fontos a Gestapo-kihallgatások alapos vizsgálata. Ugyanakkor két nagyon lényeges, további elemzésre érdemes kérdést is felvetett. Az első, hogy vajon mindegyik Gestapo-kihallgatást ugyanolyan hatékonysággal végezték, mint Sophie Scholl esetében? A második, hogy a Gestapo-ügynökök mindig olyan együttérzőn viselkedtek, mint Robert Mohr?

Ezeket a fontos kérdéseket alaposabban is meg akartam vizsgálni, ezért úgy döntöttem, megnézem azoknak az embereknek a részletes Gestapo-aktáit, akikre a szervezet a német társadalmon belül vadászott 1933 és 1945 között. Ez sokkal szélesebb elemzést igényelt. A megmaradt akták legnagyobb készlete a düsseldorfi irattárban található, körülbelül 73 000 irat. Ez a könyv jórészt ezekre épít, de az elemzés túlnyúlik Düsseldorf határain – nem úgy, mint Reinhard Mann vizsgálata –, és az egész észak-vesztfáliai körzetet érinti, ahol a náci érában mintegy négymillió ember élt. Szabad hozzáférést kaptam az összes megmaradt dokumentumhoz. A nácik idején ezt a vidéket erősen iparosították, és jelentős katolikus lakosság élt a területen, egy kisebb protestáns közösség, valamint átlagos mennyiségű zsidó a nagyobb városokban. A düsseldorfi archívum forrásait hivatalos iratokkal, bírósági jegyzőkönyvekkel, szemtanúk beszámolóival és részletes írott visszaemlékezésekkel erősítettem meg. Ezek a források együtt lehetővé tették számomra, hogy széles kutatást végezzek azzal kapcsolatban, hogyan működött pontosan a Gestapo, és miként bánt az áldozataival.

A könyv főként azokra a csoportokra fókuszál, melyek a Gestapo célkeresztjébe kerültek – kommunisták, vallási ellenzékiek, társadalmon kívüliek, zsidók –, de azoknak a motivációit is vizsgálja, akik feljelentették az áldozatokat. A legnagyobb probléma a Gestapo-aktákkal gyakran nem az, amit tartalmaznak, hanem ami kimaradt belőlük. Közismert tény, hogy a Gestapo úgynevezett „fokozott kihallgatási technikákat” alkalmazott, ami gyakran tartalmazott súlyos bántalmazást, ám ezekről nem készült feljegyzés. Igyekeztem bizonyítékokat szerezni a későbbi Gestapo-perekből és szemtanúbeszámolókból, hogy kiderüljön, mennyire voltak elterjedtek ezek a brutális módszerek.

A könyvben próbáltam a Gestapo-ügyek minőségére koncentrálni a mennyiség helyett. A düsseldorfi archívumban található akták jó része nagyon rövid. Ez a könyv a részletesebben dokumentált vizsgálatokon alapul, amelyek gyakran több száz oldalasak, és számos tanú kihallgatásával jártak.[15] Ez a megközelítés belehelyezi az olvasót azoknak a legkülönfélébb háttérrel rendelkező, hétköznapi és nem átlagos embereknek a világába, akik a náci éra alatt éltek. Az elkövetkező oldalakon elkalandozunk a munkásosztály lakótelepére, a helyi gyárba, a sarki sörözőbe, a környékbeli étterembe, az otthonokba, és még a német átlagember hálószobájába is. A Harmadik Birodalom titkos története eddig sosem látott megvilágítást kap.

A könyvben több elképesztő történet is ismertetésre kerül: Jehova Tanúié, akik bátran kiálltak a hitükért; papoké és lelkészeké, akiket nem lehetett elhallgattatni; kommunistáké, akik nem kötöttek kompromisszumot; gyári munkásoké, akik graffitikkel tiltakoztak; fiatalembereké, akik rezsimellenes csoportokat hoztak létre; munkatársaké, akik feladták kollégáikat; szomszédoké, akik jelentették a külföldi rádióadást hallgató embereket; feleségeké, akik besúgták férjüket; szeretőkről, akik egymást adták fel; és ott van a német „árja” férfi és zsidó menyasszonya figyelemre méltó története, akik mindent kockára tettek a szerelemért.

Ami ebből a könyvből minden korábbinál egyértelműbben kiderül, hogy a Gestapo az ügyek intézésénél magas szintű önállóságot kapott, és némelyikre egészen elképesztő mennyiségű időt szánt. A legtöbb nyomozás lakossági bejelentéssel kezdődött. A Gestapo nem csak érvényesítette az akaratát, de meg is bízta az embereket, hogy nyomozzanak az „állam ellenségei” után. Azt azonban nem láthatták előre, hogy ezeknek a besúgásoknak a jó része személyes motivációt fog tartalmazni.

A közhiedelemmel ellentétben a Gestapo nem csupán annyit tett, hogy letartóztatott embereket és a koncentrációs táborok kapujáig vitte őket. A legtöbb eset vádemelés nélküli szabadlábra helyezéssel ért véget, esetleg meglepően enyhe büntetéssel. A Gestapo-ügynökök próbálták úgy intézni, hogy a büntetésről döntés szülessen, még mielőtt az eredeti huszonegy napos „védőőrizet” lejár. Csak a súlyosnak ítélt eseteket küldték fel a parancsnoki láncon az ügyésznek, aki meghozta a végső döntést. A legdurvább bánásmódot azoknak tartották fenn, akiket kulcsfontosságú politikai, vallási és faji ellenfeleknek tekintettek. A szabadon engedés a nyomozás végén az általános végkimenetelt jelentette, nem a kivételt. Egy olyan szervezethez képest, amelyet gyakran ábrázolnak úgy, mintha a törvény keretein kívül működött volna, ki fog derülni, hogy nagyon is szigorú jogi előírásokat követett.

A Gestapo-ügynökök autonómiája gyakran vezetett ellentmondásos, olykor bizarr döntésekhez. Egyes esetekben időnként meglepő durvaságot vagy engedékenységet tanúsítottak. Volt, hogy vádemelés nélkül elengedtek valakit, akire máskor halálbüntetés várt volna, míg máskor triviálisnak tűnő vétségeket toroltak meg kegyetlenül. Minden esetet a jól ismert német alapossággal vizsgáltak ki. A könyvben szereplő Gestapo-ügynökök nem voltak eredendően gonoszak, inkább szerteágazóan sokféle csoportot alkotnak, és nem lehet őket egyértelműen besorolni az „átlagember” kategóriába. A Gestapo a háború későbbi szakaszában már sokkal kegyetlenebbül bánt el az „állam ellenségeivel”, és a „fokozott kihallgatási technikákat” is szélesebb körben alkalmazták.

Nagyon gondosan le kellett ásnom az ügyek mélyére, hogy A Gestapo gondolatébresztő és eredeti beszámoló legyen a náci Németország életéről, és szemléletes leírást nyújtson a náci terror áldozatainak sokszínűségéről.

1. FEJEZET

A GESTAPO MEGSZÜLETÉSE

Németországban a politikai kémkedés nagy múltra tekint vissza. Az 1848-as forradalom idején I. Lajos bajor király elrendelte politikai ellenfelei megfigyelését a helyi sörházakban. Amikor 1871-ben létrejött a Német Birodalom, a német terület 60 százalékát kitevő, hatalmas porosz állam már saját rendőrséggel rendelkezett (Politische Polizei), amelyet V. Részlegnek (Abteilung V) hívtak. A szervezetet Wilhelm Stieber vezette, aki 1818. május 3-án született a szászországi Merseburgban, középosztálybeli családban. Ügyvédnek tanult, mielőtt csatlakozott a rendőrséghez.[1] Bismarck „mesterkémeként” vált ismertté, és komoly szerepet játszott a németek belföldi és tengerentúli hírszerzésében. A következő utasítást adta ki ügynökeinek:

Az ügynöknek tartania kell magát valamilyen általa választott szerephez, amíg az összhangban van a munkaterületeként kijelölt ország kereskedelmi előírásaival vagy egyéb követelményeivel… Nagyon fontos megérteni, milyen nagy szükség van rá, hogy ügynökeink bizalmat keltsenek azokban a körökben, ahol tevékenykednek, és hogy ezt a bizalmat a mindennapos burzsoá lét nyílt kifejezésével alapozzák meg.[2]

Terjengős és meglehetősen csapongó visszaemlékezéseiben Stieber megemlíti, hogy amikor Londonban hírszerzési műveleteket folytatott, valahogy sikerült behazudoznia magát a leghíresebb német kommunista száműzött, Karl Marx otthonába, és ellopta a Kommunista Liga taglistáját.[3] Németországon belül a porosz politikai rendőrség elsősorban az ellenzéki pártok és egyének, különösen a kommunista baloldal megfigyelésére koncentrált.

1918-ban a Stieber által a tengerentúlon felépített, komplex német kémhálózat összeomlott, de az új, demokratikus weimari kormányzat úgy döntött, megtartja a politikai rendőri erőt. Poroszországban átnevezték 1A Részlegre, amiből később egyszerűen I. Részleg lett. 1928-ban a porosz belügyminiszter így írta körül az 1A Részleg feladatát: mindenfajta politikai természetű kihágás megfigyelése, megakadályozása és megtorlása.[4] 1930-ra körülbelül ezer ember dolgozott Poroszország negyvennégy adminisztratív körzetében. A tisztek jó részét a bűnügyi rendőrségtől vették át.[5]

A porosz politikai rendőrség figyelte a kommunisták tevékenységét, de szemmel tartotta a náci pártot is. 1933 előtt mintegy 40 000 büntetőeljárást indítottak a párt tagjai ellen.[6] A náci vezetők beszédeit és írásait rutinszerűen ellenőrizték. Létrehoztak egy külön főfelügyelőséget a szélsőjobboldali pártok megfigyelésére, mivel ezek a szervezetek nagyon gyorsan szaporodtak a weimari időszakban.[7]

Franz von Papen kancellári kinevezése 1932. július 20-án hatást gyakorolt arra is, hogyan bánjon a porosz politikai rendőrség az „állam ellenségeivel”. A kommunisták elleni küzdelem került a figyelem középpontjába. Hermann Göring náci vezető gyakorlatilag a teljes porosz rendőri erő parancsnoka lett – a testület 50 000 embert számlált, és magában foglalta a politikai rendőrségi részleget is. Göring azonnal létrehozott egy különleges részleget a kommunizmus elleni harcra. Tizenegy rendőrfőnököt, akik gyaníthatóan a demokráciával szimpatizáltak, haladéktalanul elbocsátott.

Ez a fejlemény nagyszerűen beleillett az egyik legfontosabb náci tervbe, a biztonsági szolgálatok feletti ellenőrzés megszerzésébe. Ennek a célnak a négy kulcsfigurája Hermann Göring és Rudolf Diels volt Poroszországban, valamint Heinrich Himmler és Reinhard Heydrich Bajorországban. Nagyrészt ennek a négy embernek az erőfeszítései keltették életre a Gestapót. Himmler és Heydrich végül nemcsak a Gestapo felett nyertek teljes irányítást, hanem a náci Németország teljes rendőri ereje felett is, de a diadaluk egyáltalán nem volt magától értetődő.

Hermann Göring a bajorországi Rosenheimben született 1893. január 12-én. Felső középosztálybeli családból származott. Apja, Heinrich szoros barátságot kötött Otto von Bismarck német kancellárral, amikor tisztként a német hadseregben szolgált. Az ifjú Hermannra is katonai karrier vált volna, de csökönyös, akaratos és problémás kamasznak bizonyult. Miután többször is összevitatkozott a tanáraival, eltanácsolták az iskolából. Apja úgy döntött, a katonai fegyelem majd embert farag belőle. Hermann a hadsereg karlsruhei kadétiskolájába került, majd onnan egy berlini katonai iskolába. 1914 októberében csatlakozott az újonnan létrehozott Német Légi Hadtesthez. Félelmet nem ismerő légi ász lett belőle, mégpedig az elit „1. repülőszázadban”, amelyet a legendás „Vörös Báró”, Freiherr von Richthofen vezetett. Göring szívesen vállalt veszélyes harci küldetéseket, bátorságáért több kitüntetésben is részesült, egyebek közt megkapta az első osztályú Vaskeresztet, valamint a Pour le Mérite-et, a vadászpilóták számára elérhető legmagasabb repülős érdemérmet. Az I. világháború végén visszatért Münchenbe, de nehezen talált munkát. Miután 1922 őszén látta Adolf Hitlert beszélni az egyik helyi sörházban, csatlakozott a náci párthoz. Részt vett az 1923-as, kudarcba fulladt sörházi puccsban, és az utolsó, véres leszámolás során, a városközpontban lévő Marienplatzon két lövést is kapott a rendőrök elleni harcban. A puccsal a bajor tartományi kormányt akarták megdönteni, de végül szégyenletes vereséget szenvedtek. Hitler ahelyett, hogy hatalomhoz jutott volna, a rohamosztagosok támogatásával csak egy helyi sörházat tudott megszállni, mielőtt a hatóságok helyreállították a rendet és letartóztatták az összeesküvőket. Göring a kórházi lábadozása alatt súlyos morfiumfüggővé vált, ezért rövid időre egy pszichiátriai intézetbe is be kellett vonulnia. Az 1930-as évek elejére már Hitler belügyi főtanácsadója volt, valamint a náci párt képviselőinek a vezetője a Reichstagban. 1932-ben Franz von Papen kinevezte porosz belügyminiszternek és a rendőrség parancsnokának.

Göring azonnal szoros munkakapcsolatot alakított ki Rudolf Dielsszel, a porosz politikai rendőrség vezetőjével. Diels tapasztalt köztisztviselő és rendőrségi adminisztrátor volt, aki okosan és rugalmasan manőverezett a bürokratikus hivatali politikában. Mivel nagyon szívesen megtett mindent, amire utasították, hamarosan Göring nélkülözhetetlen tanácsadójává vált. Önmagának írt visszaemlékezéseiben nem nagyon tért ki rá, hogyan lett a demokratikus Weimari Köztársaság elkötelezett hívéből ilyen gyorsan a náci politikai tervek támogatója.

Ha alaposabban megvizsgáljuk, nyilvánvalóvá válik, hogy Diels elvtelen, kétszínű opportunista volt. Egy 1935-ös keltezésű önéletrajzban leírta, milyen szerepet játszott a Gestapo kiépítésében:

1930-ban kineveztek belügyminiszterré, ahol a kommunista mozgalom elleni harcért felelős részleg vezetője lettem. 1932. június 20-a után jelentősen kiszélesedett a mozgásterem, és már akkor kezdtem felkészülni rá, hogy az NSDAP vezetőivel szoros együttműködésben eltöröljük a kommunizmust Németországban.[8]

Nem tudni, Dielstől vagy Göringtől származott az ötlet, hogy a porosz politikai rendőrséget a később Gestapóvá fejlődő országos titkosrendőrséggé alakítsák át, de jórészt a porosz politikai rendőrség 1A Igazgatóságán szolgáltak azok a tisztek, akikből megalakult a porosz Gestapo. Göring úgy vélte, a már meglévő bűnügyi nyomozók alkalmasak az elnyomó jellegű feladatok végrehajtására, amelyekkel hamarosan meg is bízták őket.

Heinrich Himmler, az SS (Schutzstaffel), Hitler személyi testőrsége vezetője, valamint pártfogoltja, Reinhard Heydrich szintén központi szerepet játszottak a Gestapo felállításában. Heinrich Himmler kétségtelenül a legfontosabb alakja volt a folyamatnak, amelynek során az SS és a Gestapo félelmetes szervezetekké alakultak a náci Németországban. Himmlert gyakran ábrázolják végletesen unalmas, érzelmileg sivár, számító náci bürokrataként, akit csak a fajelmélet foglalkoztatott. Ezzel azonban elvonják a figyelmet arról, hogy milyen kiváló manipulátor, szervező és leleményes politikai végrehajtó volt. Szívesen kutatott fel hűséges, fiatal és magasan képzett egyéneket, és ez lehetővé tette számára, hogy felállítson egy csapatot hatékony és ideológiailag elkötelezett emberekből, akik osztották a nézeteit egy szorosan együttműködő rendőrségi biztonsági apparátus létrehozását illetően. Egyetlen náci vezető sem írt olyan meggyőző jelentéseket, mint Himmler. Ez a képessége tette őt annyira nélkülözhetetlenné a náci elitben.

Himmler 1900. október 7-én született Münchenben, középosztálybeli családban. Merev, fegyelmet követelő apja egykor tanárként dolgozott a bajor királyi udvarban, anyja szülei saját családi gazdaságukból tartották el magukat. Himmler szigorú katolikus neveltetésben részesült Landshutban, egy bajor kisvárosban. Rendszeresen járt templomba, de egyre jobban elidegenedett a krisztusi tanításoktól. 1917-ben behívták a seregbe, de soha nem teljesített aktív szolgálatot. Az első világháború végén leszerelték berlini egységétől. Két évig még ott maradt, egyik alkalmi munkát vállalta a másik után, dolgozott értékesítőként egy kefegyárnál és munkásként egy ragasztóüzemben. 1921-ben visszatért Landshutba. Apja vásárolt neki egy kis tanyát, ahol csirkéket tenyésztett. Napi rendszerességgel ölt csirkéket, puszta kézzel tekerte ki a nyakukat. Körülbelül ebben az időben kezdett röpiratokat olvasni a német nacionalizmusról. A faji és hazafias kérdések erősen foglalkoztatták, részt akart venni a weimari demokrácia megdöntésében.

Münchenbe költözött, de nem csatlakozott azonnal a náci párthoz, inkább egy „Birodalmi Harci Lobogó” (Reichskriegsbanner) nevű csoport tagja lett. A szervezetben eltöltött aktív időszaka alatt került közelebbi kapcsolatba a náci vezetőkkel. 1923-ban lépett be a náci pártba, és a kudarcba fulladt müncheni sörpuccs végén részt vett a híres menetelésben a Feldherrnhalléhoz. Sikerült elkerülnie a letartóztatást és a büntetést.

A náci párton belül a Hitler személyes elit testőrségében (SS) játszott szerepének köszönhetően ívelt fel a karrierje. 1929. január 6-án ő lett az SS vezetője. Himmler a munka megszállottja volt, és nagyon magas normákhoz igazodott. Gyakran már reggel nyolckor elkezdte a munkát az irodájában, és volt, hogy éjfél után távozott. Aprólékos gonddal kezelt minden egyes dokumentumot.[9] 1931-ben, Münchenben létrehozta az SS 1C Igazgatóságát. A csoport fő feladata információgyűjtés volt a politikai ellenfelekről, főként a kommunistákról.

A szervezet megerősítése érdekében Himmler a huszonhét éves Reinhard Heydrichet nevezete ki fő biztonsági tisztjévé. Heydrich 1904. március 7-én született a szászországi Halléban. A magas, jóképű, szőke, atletikus, keményen dolgozó és a végletekig könyörtelen fiatalember Himmler első számú pártfogoltja lett. Középosztálybeli, a magaskultúra iránt érdeklődő családból származott. Apja, Richard híres operaénekes volt és elkötelezett német nacionalista, anyja, Elizabeth pedig színésznő. Maga Reinhard tehetségesen zongorázott és hegedült, ezenkívül kiváló vívó, úszó és atléta volt. Több karrierlehetőség is nyitva állt számára, de ő 1922-ben úgy öntött, belép a haditengerészet kötelékébe. Nyers modora ellenére sikerült hadnagyi rendfokozatig jutnia. Kinézetével mindig magára vonta a nők figyelmét, több szerelmi kalandba is belebonyolódott. Végül emiatt keveredett botrányba is. Az egyik barátnője, az IG Farben vegyiművek igazgatójának lánya teherbe esett, de Heydrich nem akarta feleségül venni. A haditengerészeti becsületbíróság úgy döntött, viselkedésével szégyent hozott a szervezetre, és 1931 áprilisában kénytelen volt leszerelni. Egy ígéretes karrier tört derékba. Új barátnője és későbbi felesége, Lina von Osten hozta őt össze a náci párt vezetőivel. Lina később úgy emlékezett, hogy amikor a férfi 1931-ben belépett a pártba, még nem is olvasta Hitler Mein Kampfját.[10] Hamarosan az SS is beszervezte. Mély benyomást tett Himmlerre, aki Heydrichben meglátta az ideális SS-tisztet: energikus, hűséges, ideológiailag motivált, hatékony, könyörtelen, összeszedett és rettenthetetlen.

Az 1C Részleg 1932-ben Biztonsági Szolgálatra változtatta a nevét (Sicherheitsdienst des Reichsführers – SD). Az SD-t az 1C Igazgatóságnál sokkal proaktívabb szervezetnek szánták, az utóbbi a német hadseregtől kölcsönözte a nevet, ahol az 1C tisztjei az ellenséges hírszerzéssel foglalkoztak. Az SD feladata az volt, hogy lenyomozza, megtalálja és letartóztassa a politikai és faji ellenséget. Vagyis Himmler és Heydrich már 1933 előtt át akarták vinni az SS-elit faji és ideológiai alapelveit az új nemzeti titkosrendőri erő mindennapi gyakorlatába és tevékenyégébe.

Terveik útjában egyetlen nagy hatalmú náci alak állt, a rohamosztagosok (Sturmabteilungen – SA) szívós és kiszámíthatatlan vezetője, Ernst Röhm, aki századosként szerelt le a német hadseregből az I. világháború végén. Az 1887. november 28-án, Münchenben született Röhm szerény sorból származott, apja a vasútnál dolgozott. 1906-ban lépett be a seregbe, és az I. világháborúban megkapta az első osztályú Vaskeresztet. 1919-ben csatlakozott a Német Munkáspárthoz (DAP), amely 1920-ban átalakult náci párttá. Adolf Hitler közeli bajtársa és barátja volt. Az alacsony, zömök, nem túl kellemes megjelenésű Röhmöt még fenyegetőbbé tette a bal arcán húzódó csúnya forradás.

Az 1923-as, kudarcba fulladt müncheni sörpuccs után Röhm visszavonult az aktív szerepvállalástól a náci pártban. 1928 és 1930 között a bolíviai hadsereg katonai tanácsadójaként dolgozott, és megírta semmiféle bűnbánatot nem tanúsító visszaemlékezéseit Egy áruló története címmel. Hitler 1930-ban levélben kérte, hogy térjen vissza Münchenbe, és legyen az újjáalakított rohamosztagosok vezetője. Röhm 1931. január 5-én foglalta el posztját. Hitler utcai harcokban akarta bevetni az SA-t, hogy megfélemlítse politikai ellenfeleit, főként a tüntetéseknél és a választási kampányok idején. Ezenkívül úgy érezte, Röhm felbecsülhetetlen értékű kapcsolatai a német hadsereg tisztjeivel segíteni fogják a nácik hatalomra jutását.

Röhmnek is megvoltak a maga ambiciózus és radikális tervei. Egy náci érzelmű állami titkosrendőrséget akart létrehozni az SA tagságából.[11] Meggyőződéssel hitte, hogy az első vonalban küzdő náci SA-harcosoknak elsőbbséget kell élvezniük a hivatásos rendőrökkel szemben. Még ellentmondásosabb volt az a törekvése, hogy betagolja a fennálló hadsereget (Reichswehr) az SA-ba. 1932 márciusában fontos találkozót tartottak Röhm müncheni lakásában a Goetheplatzon, hogy tanácskozzanak a tervezett náci állami titkosrendőrségről. A megbeszélésen jelen volt Joseph Goebbels, a náci propagandafőnök, Rudolf Hess, Hitler titkára, valamint Heinrich Himmler, az SS és az SD vezetője. Egyetértettek abban, hogy a náci rezsim állami titkosrendőrségének náci szervezetnek kellene lennie Himmler SS-ének irányítása alatt, amely szorosan együttműködne a pártgépezettel, beleértve az SA-t is. Amikor megkérdezték, milyen emberekkel töltené fel ezt a politikai rendőri erőt, Himmler azt felelte: „Ezeket az embereket nem megtalálnunk kell, hanem létrehoznunk.”[12]

Az SA szerepét nem határozták meg a jövőbeli náci állam biztonsági apparátusában, így nem meglepő, hogy Röhm sosem érezte magára nézve kötelezőnek a meghozott döntést.[13]

Hitler hatalmas politikai kockázatot vállalt azzal, hogy visszahozta Röhmöt a náci párt vezetőségébe. Barátja kompromisszumot nem ismerő személyiségéhez olyan magánélet társult, ami folyamatos botrányokat eredményezett. Röhm egyáltalán nem titkolta homoszexualitását, ami a német büntető törvénykönyv 175. cikkelye alapján illegálisnak minősült, és fiatal, meleg férfiakkal vette körül magát.

Néhány lap, például a szociáldemokrata Münchener Post és a baloldali Welt am Montag 1932 tavaszán inkrimináló leveleket tett közzé, amelyeket Röhm írt orvosának, Karl-Günther Heimsothnak, és beszámolt bennük „homoszexuális érzéseiről és cselekedeteiről”, valamint „természetellenesként” jellemezte a nőkkel folytatott szexuális kapcsolatot.[14] Ezeket a leveleket az 1932-es elnökválasztáson a szociáldemokraták náciellenes politikai propagandaröplapokként használták fel, „A Röhm-ügy” elnevezés alatt. 300 000 példányt adtak el belőle, és a választási kampány alatt az egész sajtó erről beszélt. De ki szivárogtatta ki ezeket a leveleket a baloldali újságoknak? Nem más, mint Rudolf Diels, a porosz politikai rendőrség vezetője. A levelek másolata a berlini ügyészi hivatalhoz került, ők nyomoztak Röhm kiterjedt homoszexuális tevékenységének az ügyében. A dokumentumokat aztán továbbadták a müncheni rendőrségnek, de végül ejtették az ügyet.

Az 1933. január 30-án létrejött új, „nemzeti koalíciós” kormányban mindössze három náci kapott helyet: Adolf Hitler, az új német kancellár, Göring tárca nélküli miniszterként, és Wilhelm Frick, a belügyminiszter. Frick 1877. március 12-én született a bajorországi Alsenzben. Jogi diplomát szerzett. Ő vezette a müncheni titkosrendőrséget, és részt vett az 1923-as müncheni sörpuccsban, amiért tizenöt hónap felfüggesztett szabadságvesztést kapott, és elbocsátották a rendőrség kötelékéből. Fokozatosan állította helyre a hírnevét. 1930 januárjában kinevezték Türingia tartományi belügyminiszterévé és a náci párt jogi részlegének élére. Képzett jogászként és tapasztalt kormánytisztviselőként Frick alkalmasnak érezte magát a náci Németország rendőrségének irányítására. Konzervatív beállítottságú emberként a már létező, független állami rendőri erőt centralizált bűnügyi rendőrséggé akarta alakítani, ami továbbra is hivatásos állami rendőrségként fog funkcionálni. Tisztában volt vele, hogy az önállóan irányított tartományok (Länder) szövetségi rendszere miatt nem lesz könnyű létrehozni egy ilyen rendőri erőt. Minden szövetségi tartomány saját rendőrséggel rendelkezett, alig néhány olyan tiszttel, akiket érdekelt a politika.

Poroszországban még Frick ideje alatt sem sikerült teljesen náci érzelművé tenni a rendőrséget. A náci uralom első évében elbocsátottak 1453 olyan rendőrt, akiket a rezsim „valószínű ellenségeként” azonosítottak. Ez mindössze a teljes állomány 7,3 százaléka volt, főként egyszerű, alacsony beosztású közrendőrök.[15] A toborzás a politikai rendőrséghez, majd a Gestapóhoz hasznos rendőrségi tapasztalat alapján folyt, nem befolyásolta a tagság a náci pártban, az SS-ben, az SD-ben és az SA-ban. Rudolf Diels később úgy emlékezett vissza, hogy az eredeti Gestapo-tisztek többsége „régi köztisztviselő volt, nem náci”, és próbáltak ellenállni a „rohamosztagosok terrorjának”. A Dielshez hasonló embereknek a náci uralom első évében komoly nehézséget okozott az SA tagságának a kezelése. Az SA hajlamos volt teljes megvetéssel kezelni a hagyományos bürokratákat, és folyamatosan figyelmen kívül hagyta az arra irányuló parancsokat, hogy szabályozott, állami jogi keretek közt folytassa működését.[16]

Egyértelmű, hogy Göring és Diels Hitler uralmának kezdetén támogatták a kommunisták brutális megleckéztetésének ötletét. Ebben mellettük állt Hitler is, aki azt mondta: „A kommunisták elleni küzdelmet nem lehet függetleníteni a törvénykezési megfontolásoktól.”[17] Göring 1933. február 17-én a porosz rendőrtiszteknek tartott kendőzetlen beszédében azt mondta: „Minden lőszer a rendőrségi fegyverek csövében az én lőszerem. Ha gyilkolásra használják, akkor én vagyok a gyilkos. Én adtam ki az utasítást, az én lelkiismeretemet terheli. Én viselek minden felelősséget.”[18] 1933. február 22-én Göring aláírt egy rendelkezést, ami engedélyezte az SA tagjainak, hogy csatlakozzanak a kisegítő rendőrséghez. A cél az volt, hogy ezeket a képzett utcai harcosokat vessék be a kommunisták ellen. Az SA-tartalékosok száma heteken belül a hagyományos rendőrségi állomány hétszeresére emelkedett. Az eredmény terrorhullám lett. Az SA brutális rajtaütéseket hajtott végre, több ezer kommunistát gyűjtött be, és úgynevezett „vad koncentrációs táborokba” zárta őket, ahol az embereket tárgyalás nélkül tartották fogva, gyakran verték, kínozták és meg is ölték őket üres raktárépületekben, barakkokban és elhagyott lakásokban. Visszatekintve, Göring döntése arról, hogy az SA-t a kommunisták ellen használják fel, meggondolatlanság volt. Előrevetítette a korlátlan náci terror időszakát, amit nagyon nehezen lehetett kordában tartani.

A nürnbergi per során Rudolf Diels a vallomásában kitért a náci uralom első hónapjainak zabolázatlan brutalitására:

A kommunistákat a párt különböző csoportjai szedték össze, de főként az SA… Az eljárás mindig ugyanaz volt: a szabadságuktól megfosztott embereket súlyos fizikai bántalmazásoknak vetették alá, sokukat meg is ölték. Az illegális fogva tartásokra táborokban, régi katonai laktanyákban, rohamosztagos kaszárnyákban vagy erődökben került sor. Később ezek a helyek koncentrációs táborokként váltak ismertté, mint Oranienburg, Lichtenberg, Papenburg, a bajorországi Dachau stb… A gyilkosságokra olyan magyarázatokat adtak, mint hogy „szökés közben lelőtték”, „ellenállt a letartóztatásnak” és hasonlók.[19]

Diels becslése szerint 1933 folyamán mintegy 40 000 embert vettek „védőőrizetbe”, és a hatalom első évében 5-7000 politikai ellenféllel végeztek ilyen módon.[20] A hivatalos adatok szerint 1933-ban 100 000 ember került „védőőrizet” alá, a többségük az első hónapokban. Ezek a számok azonban nem tartalmazzák azokat, akiket az SA gyakorlatilag elrabolt és kínzókamrába vagy rögtönzött koncentrációs táborokba szállított. Az 1933-ban megöltek számát ugyanilyen nehéz megbecsülni, de valószínűleg közelebb lehetett az 1000-hez, mint Diels 7000-es becsléséhez.

Heinz Gräfe, egy fiatal berlini joghallgató 1933 márciusában szemtanúja volt az SA korai erőszakhullámának:

Kitört a tartományi felkelés! Tegnap és tegnapelőtt fekete-fehér-vörös és horogkeresztes zászlókkal díszítették fel a városházát és a középületeket (bíróságok, rendőrség, kaszárnyák). Az SA-t géppuskákkal szerelték fel, és kisegítő rendőri erőként járnak el. A tartományi rendőrség védelme alatt betörtek a hivatalos épületekbe és az újságkiadókba. Ma délben Pirnában is megszállták a helyi újságot és a könyvesboltot, letartóztattak és elhajtottak mindenkit; odakint megsemmisítették a feliratokat, minden írott anyagot kihordtak az utcára és elégettek.[21]

Werner Schäfer, az oranienburgi koncentrációs tábor parancsnoka szerint Diels „nagyon közeli kapcsolatot” ápolt az SA vezetőivel. Vallomásában ezt mondta: „Oranienburg hamarosan az egyetlen olyan tábor lett, ahol a berlini és brandenburgi politikai ellenfeleket tartották fogva… Oranienburgban [1933 végén] 1000 fogoly sem maradt, pedig… Berlin volt az NSDAP politikai ellenfeleinek központja, vagyis ott nagyon nagy arányban voltak jelen.”[22]

Schäfer Dielsnek azt az állítását is vitatta, hogy a bűnügyi rendőrség és a Gestapo a berlini kihallgatások során nem bánt erőszakosan a politikai foglyokkal, és hogy a kommunisták kipurgálása során minden kegyetlenséget az SA követett el. „A berlini Gestapo egy alkalommal nagyon súlyos állapotban küldött el a táborba két rabot – emlékezett vissza Schäfer. – Másnap elmentem a felettesemhez, és megkértem, hogy együtt tegyünk panaszt a Gestapo Prinz-Albrecht-Straße-i központjában, és követeljünk magyarázatot. Azt terveztem, hogy az esetről jelentést írok a porosz belügyminiszternek is.”[23] Az ügy kivizsgálása során kiderült, hogy a Gestapo rosszul bánt a foglyokkal, és ilyen sérülésekkel nem lett volna szabad a táborba küldenie őket.

Az elkötelezett náci Hans Frank, a müncheni igazságügyi miniszter kijelentette, hogy az önkényes letartóztatásoknak, az erőszakos kihallgatásoknak és az SA rutinszerű durva bánásmódjának a politikai ellenfelekkel szemben véget kell vetni.[24] 1933. augusztus 2-án Göring feloszlatta a „kisegítő rendőrséget”. A többi német tartomány rendőri erői is megelégelték az SA erőszakos szolgálatát. Szigorú korlátozásokat vezettek be, egyértelművé tették, hogy a rendőrség által támogatott Gestapo az egyetlen szervezet, amelyik jogosult „védőőrizet” alá helyezni az embereket. A koncentrációs táborok felügyeletét az SS vette át, és szigorú szabályokat vezettek be a táboron belül végzett tevékenységekre.

Ha meg lehet határozni egyetlen napot, amelyik a legnagyobb szerepet játszotta a Gestapo megerősödésében, akkor az kétségtelenül 1933. február 27. volt. Ezen a napon, az utolsó demokratikus választási kampány közepén gyulladt ki a német parlament, a Reichstag. Amikor Hitler kiért a helyszínre, azt mondta Dielsnek: „Most már nem lesz kegyelem. Aki az utunkba áll, azt lekaszaboljuk.”[25] A tüzet állítólag Marinus van der Lubbe, egy holland születésű, írástudatlan kommunista gyújtotta. Hogy egyedül cselekedett-e, amint azt hosszas kihallgatása során vallotta, vagy a tűz egy Hitler megszületőben lévő rezsimjét célba vevő kommunista összeesküvés része volt, esetleg a nácik tervelték ki, hogy végképp leszámoljanak a kommunistákkal és bevezethessék a diktatúrát, sosem derült ki. A szóbeszéd szerint Göring gyújtatta fel a Reichstagot, mert ezzel akart ürügyet szolgáltatni a Gestapo elnyomásának kiterjesztésére. A nürnbergi per során Franz Halder tábornok azt állította, hogy Göring egy alkalommal így dicsekedett: „Az egyetlen ember, aki tudja az igazságot a Reichstaggal kapcsolatban, én vagyok, mert én gyújtottam fel.”[26]

Másnap Hitler kormánya kiadta a Wilhelm Frick által megfogalmazott „a nép és az állam védelmét szolgáló szükségrendeletet” (Reichstagsbrandverordnung), amely ezen cél elérése érdekében megvont minden olyan polgári szabadságjogot, amit addig a weimari alkotmány biztosított a lakosság számára. Az „állam ellenségeit” most már le lehetett tartóztatni és „védőőrizetbe” lehetett helyezni. Ez semmissé tette azt a korábbi szabályt, miszerint az őrizetbe vett vádlottat huszonnégy órán belül el kellett engedni, ha nem állították bíróság elé és nem vádolták meg. Így elméletileg bárkit korlátlan ideig őrizetben lehetett tartani, ezt semmilyen törvény nem akadályozta meg. A weimari alkotmányban lefektetett alapjogokat megsemmisítették. A rendőrség az év későbbi szakaszában bevezetett egy újfajta „védőőrizetet” (Vorbeugehaft), hogy tárgyalás nélkül is fogva tudják tartani a „hivatásos bűnözőket”.[27] A fennálló német jogrendszer tovább működött a náci érában, de vele párhuzamosan működtek az egyes tartományokban 1933-ban felállított „különleges törvényszékek” is, amelyek kizárólag „politikai bűntettekkel” foglalkoztak. 1943 júliusában létrehozták a „Népbíróságot” a legsúlyosabb politikai ügyek, például a hazaárulás tárgyalásához. Ezek a bíróságok villámgyorsan ítélkeztek, sok esetben egyetlen reggel vagy délelőtt alatt végeztek egy üggyel.

A Reichstagsbrandverordnung nem csak azért volt fontos, mert feljogosította a Gestapót a „védőőrizet” alkalmazására, de korlátozta is az összes német szövetségi tartomány függetlenségét, és lehetővé tette a központi kormányzat számára, hogy kinevezéseket eszközöljön a jogi és rendőrségi szervezeteken belül az egész ország területén. Ez nagyon fontos fejlemény volt, mert kikövezte az utat az országos rendőrségi erő létrehozása előtt.[28]

A Gestapót[29] hivatalosan az első Gestapo-törvénnyel hozták létre, amelyet Göring bocsátott ki 1933. április 23-án. A kifejezés jelentése Titkos Államrendőrség. Göring a következőképpen fogalmazta meg a szervezet feladatát: „Ellenőrizni minden olyan politikai tevékenységet az egész tartományban, amely veszélyt jelent, és összegyűjteni, illetve kiértékelni ezeknek a nyomozásoknak az eredményeit.”[30] Tevékenységük eredetileg Poroszországra korlátozódott, és csak a náci rezsim politikai ellenfeleivel kellett foglalkozniuk. Ennek a feladatnak az elvégzése közben viszonylag függetlenek maradtak a belső törvényszéki és kormányzati igazságszolgáltatástól. Poroszország területén több regionális Gestapo-irodát hoztak létre. Az új, hírhedtté vált Gestapo-központ helyét Diels találta meg Berlinben, a Prinz-Albrecht-Straße 8. szám alatt. Ott volt a Gestapo bázisa 1933 májusától egészen 1945-ig. Hermann Göringet nevezték ki „a Titkos Államrendőrség főnökévé”, és a Gestapo létrehozása egyedül neki köszönhető, ahogy azt 1934-ben el is magyarázta: „Személyesen dolgoztam az átszervezésen, és a Gestapót a saját erőfeszítéseimmel, saját kezdeményezésemre teremtettem meg. Ez az eszköz, amely félelmet plántál az állam ellenségeinek szívébe, legfőképp annak köszönhető, hogy nem lehet kétségbe vonni a Németországot és Poroszországot fenyegető kommunista vagy marxista veszélyt.[31]

JEGYZETEK

BEVEZETÉS

[1] A történet a következő beszámolókon alapul: D. Bracher (szerk.): The Conscience in Revolt Portraits of German Resistance, 1933–1945, Mainz, Hase and Koehler, 1994, 320–322. o.; D. Stroud (szerk.): Preaching in Hitler’s Shadow, Michigan, Eerdmans Publishing, 2013, 94–105. o.; idézi Alfred Leikam, R. Wentorf és P. Schneider: Witness of Buchenwald, Vancouver, Regent, 2008, 20. o.

[2] H. Arendt, The Origins of Totalitarianism, London, André Deutsch, 1951, 434–435. o. Magyarul: A totalitarizmus gyökerei, ford.: Braun Róbert, Seres Iván, Erős Ferenc, Berényi Gábor, Budapest, Európa, 1992, 512–514. o.

[3] Ennek a nézetnek a klasszikus kifejtése William Shirer 1961-es bestsellerében: The Rise and Fall of the Third Reich. Lásd még: E. Bramstead: Dictatorship and Political Police: The Technique of Control by Fear, New York, Oxford University Press, 1945.

[4] A leghíresebb életrajz: A. Bullock: Hitler: A Study in Tyranny, London, Penguin, 1952. Bullocknak azt az elképzelését, hogy Hitlert sokkal jobban érdekelte a hatalom, mint saját ideológiája, a Harmadik Birodalom modern kori kutatói teljes mértékben elutasítják.

[5] Lásd: J. Delarue: The Gestapo: A History of Horror New York, Viking Press, 1962.

[6] Lásd: The Trials of the Major War Criminals before the International Military Tribunal, (IMT) 42. köt., Washington, Government Printing House, 1947–1949.

[7] Delarue: The Gestapo, ix. o.

[8] Lásd: M. Broszat: The Hitler State: The Foundations and Development of the Internal Structure of the Third Reich, London, Longman, 1981.

[9] Ez a munka hat kötetből áll. Lásd M. Broszat et al. (szerk.): Bayern in der NS-Zeit, 6. köt., München, Oldenbourg, 1977–1983.

[10] Lásd R. Mann: Protest and Kontrolle im Dritten Reich: Nationalsozialisctische Herrschaft im Alltag einer rheinischen Großstadt, Frankfurt am Main, Campus Verlag, 1987. Sarah Gordon csak átnézte a zsidó „fajszennyezéssel” kapcsolatos düsseldorfi Gestapo-aktákat, de nem mélyedt el az egyes esetek részleteiben. Lásd: S. Gordon: Hitler, Germans and the Jewish Question, Princeton, Princeton University Press, 1984. Joshi Vandana szintén átnézte a női feljelentőkkel kapcsolatos düsseldorfi aktákat. Lásd: J. Vandana: Gender and Power in the Third Reich: Female Denouncers and the Gestapo, 1933–1945, Basingstoke, Palgrave Macmillan, 2003.

[11] Lásd: R. Gellately: The Gestapo and German Society: Enforcing Racial Policy, 1933–1945, Oxford, Clarendon Press, 1990.

[12] A feljelentése megvizsgálásának trendjét a következő munkák illusztrálják: R. Gellately: „Denunciations and Nazi Germany: New Insights and Methodological Problems”, Historical Social Research, 22. köt., (1997), 228–239. o.; R. Gellately és S. Fitzpatrick: Accusatory Practices: Denunciations in Modern European History, 1789–1989, Chicago, University of Chicago Press, 1997.; R. Gellately: Backing Hitler: Power and Consent in Nazi Germany, Oxford, Oxford University Press, 2001; B. Frommer: „Denunciations and Fraternisers: Gender Collaborations and Revolution on Bohemia and Moravia during World War II and After”, in: N. Wingfield és M. Bucur (szerk.): Gender and War in Twentieth-Century Eastern Europe, Indiana, Indiana University Press, 2006, 111–132. o.

[13] Lásd: E. Johnson: The Nazi Terror: The Gestapo, Jews and Ordinary Germans, London, John Murray, 1999. Lásd még: E. Johnson és K.-H. Reuband: What We Knew: Terror, Mass Murder and Everyday Life in Nazi Germany, London, John Murray, 2005.; E. Johnson: „German Women and Nazi Justice: Their Role in the Process from Denunciation to Death”, Historical Research, 20. köt (1995), 33–69. o.

[14] Lásd F. McDonough, Sophie Scholl: The Real Story of the Woman Who Defied Hitler, Stroud, History Press, 2010.

[15] A magánéletet védő német törvények miatt a Gestapo-aktákban szereplő neveket – a náci tisztviselők kivételével – meg kellett változtatni. Az összes többi részlet megfelel a valóságnak.

1. FEJEZET: A GESTAPO MEGSZÜLETÉSE

[1] C. Walton-Kerr: Gestapo: The History of the German Secret Police, London, Senate, 1996, 15–30. o.

[2] Uo., 32–33. o.

[3] W. Stieber: The Chancellor’s Spy: The Revelations of the Chief of Bismarck’s Secret Service, New York, Grove Press, 1980, 25–38. o.

[4] C. Graf: „The Genesis of the Gestapo”, Journal of Contemporary History, 22. köt., (1987), 422. o.

[5] C. Dams és M. Stolle: The Gestapo: Power and Terror in the Third Reich, Oxford, Oxford University Press, 2014, 2. o.

[6] Delarue: The Gestapo, 32. o.

[7] Gellately: The Gestapo and German Society, 25. o.

[8] Idézi L. Machtan: The Hidden Hitler, Oxford, Perseus Press, 196. o.

[9] Uo., 68. o.

[10] M. Williams: Reinhard Heydrich: The Biography – Volume 1: The Road to War, Church Stretton, Ulrich, 2001, 22–30. o.

[11] Walton-Kerr: Gestapo, 97. o.

[12] Uo., 101. o.

[13] Uo., 102–103. o.

[14] Uo., 181–230. o.

[15] Dams és Stolle: The Gestapo, 5. o.

[16] Avalon Project, Yale Egyetem. A nürnbergi nemzetközi katonai törvényszék működésének online archívuma (a továbbiakban AP-IMT), Rudolf Diels hozzájárulásával.

[17] R. J. Evans: The Coming of the Third Reich, London, Penguin, 2004, 332. o.

[18] Uo., 34. o. Göring tagadta, hogy valaha parancsot adott volna az SA-nak vagy a rendőrségnek emberek megölésére. Göring vallomása, 1946. március 18.

[19] N. Wachsmann: „The Dynamics of Destruction: The Development of the Concentration Camps, 1933–1945”, in: J. Caplan és N. Wachsmann (szerk.): Concentration Camps in Germany: The New Histories, Abingdon, Routledge, 18–19. o.

[20] AP-IMT, Rudolf Diels hozzájárulásával.

[21] Idézi M. Wildt: An Uncompromising Generation: The Leadership of the Reich Security Main Office, Madison, University of Wisconsin Press, 2009, 89. o.

[22] AP-IMT. Werner Schäfer vallomása, 1946. április 13.

[23] Uo.

[24] Delarue: The Gestapo, 35–36. o.

[25] Wachsmann: Hitler’s Prisons, 166. o.

[26] W. Shirer: Rise and Fall of the Third Reich, London, Folio, 2004, 256. Uo. Egy nemrégiben megjelent részletes tanulmány új bizonyítékokkal állt elő, amelyek arra utalnak, hogy a náciknak is köze volt a Reichstag felgyújtásához. Lásd: B. Hett: Burning the Reichstag: An Investigation into the Third Reich’s Enduring Mystery, Oxford, Oxford University Press, 2014.

[27] Delarue: The Gestapo, 34. o.

[28] Gellately: Gestapo and German Society, 27–28. o.

[29] A Gestapo elnevezés a szavak első betűiből állt össze: GEheime STAatsPOlizei (Titkos Államrendőrség).

[30] Dams és Stolle: The Gestapo, 7. o.

[31] Delarue: The Gestapo, 57–58. o.