Copyright © Péntek Tünde, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borító és fedélterv: Koppányi Lilla

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Valentin Kristóf

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Péntek Tünde

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-19-5

„Egy este csodálatos színekben bukott le a nap, s a rózsás fényben egy sereg pompás, nagy madár szállt föl egy bokrosból. A kiskacsa még sohasem látott efféle madarakat: ragyogó fehér volt a tolluk, a nyakuk karcsú és szépen ívelő – hattyúk voltak. Különös volt a hangjuk is, az is, ahogy meglendítették karcsú szárnyukat, és szálltak a hideg ég alól meleg ég alá, tengerek partjára. Magasan repültek, igen magasan, s a rút kiskacsát különös érzés járta át, szédelegve forgott a vízben, nyakát nyújtogatta a pompás madarak után…

Nem tudott másra gondolni, csak a ragyogó tollú, boldog madárseregre; amikor eltűntek a szeme elől, lebukott a mélybe, s amikor felmerült, egészen különös érzések kerítették hatalmukba. A nevüket sem tudta azoknak a madaraknak; azt se sejtette, hová repültek, mégis úgy megszerette őket, mint még senkit a világon.”

Hans Christian Andersen: A rút kiskacsa{1}

NYÁR

1. FEJEZET

Dominique

A nap első sugarai utat törnek a nyitva felejtett franciaajtón keresztül és fénycsíkokat rajzolnak Yvonne meztelen testére. Hason fekszik, így nem tűz a szemébe az egyre élesedő hajnali világosság. Sőt, ahogyan szép lassan végigfuttatom tekintetem gerince ívétől egészen formás fenekéig, meg kell állapítanom, hogy nagyon mélyen aludhat és érzéketlen a külvilágra, mivel libabőrnek a nyomát sem fedezem fel egyetlen fedetlen porcikáján sem. Pedig augusztus utolsó éjszakái már meglehetősen hűvösek Párizsban, és könnyedén meg lehet fázni, ha egy kiadós szeretkezés után takaró nélkül merül álomba az ember a nyitott teraszajtó közelében.

Csak még egy perc. Ennyit adok magamnak, amíg a mellettem alvó nőt bámulom. Barna haja olyan kifogástalan hullámokban omlik a hátára, mintha csak most lépett volna ki a fodrászszalonból. Alakja tökéletes, egyetlen deka felesleg sincs rajta. Dereka bámulatosan karcsú, míg csípője kiugróan széles, feneke pedig annyira gömbölyű, hogy csak úgy hívogatja a kezemet, hogy újra hozzáérjek.

De nem. Annak ellenére sem, hogy nagyon is jól emlékszem, milyen selymes a bőre és mennyire finom az ajka. Habár most éppen nem látom, de azt sem felejtettem el, milyen csodálatos melle van, és akkor is ugyanannyira kívánatosnak tartottam, amikor megéreztem, hogy nem a természet alkotásáról van szó. Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem élveztem, ahogy hosszú, kecses lábával átfonta a derekamat és érzékien felnyögött, amikor először belecsúsztam. Nyilván akkor is szétvetett a férfiúi büszkeség, amikor a csúcsra juttattam, és aztán elégedetten dőlhettem hátra, miután én is megkaptam, amire vágytam tőle.

Nem akartam mást, csak pillanatnyi kielégülést. Ahogy a bárban odaszambázott hozzám és kellette magát, jól tudtam, hogy ő is ugyanazt akarja azon az estén. Viszont az már könnyedén megeshet, hogy a hosszabb távú elképzeléseink nem egyeznek. Nekem ugyanis ilyenek nincsenek vele. Egyetlen éjszaka volt, nem több.

Semmit sem jelent számomra ez a nő, akárhogy is nézem. Pontosan olyan, mint előtte bárki más. Igaz, hogy katalógusba illene a fizikai tökéletessége, és abszolúte megvan benne az a kifinomultság és elegancia, ami a francia nők sajátja. Még akkor is ilyennek láttam, amikor már a lakásomba vittem fel és mindketten tudtuk, hogy mi fog következni. Valójában nem is tudnék olyat mondani, ami kifogásolható lenne rajta. Csak az a bizonyos je ne sais quoi{2} hiányzik, de az viszont nagyon.

Óvatosan felkelek az ágyból, majd magamra terítem a fotelen lógó köntösömet, és csendben kiosonok a teraszra. Finoman becsukom magam mögött a franciaajtót, hogy ne ébresszem fel Yvonne-t. Ahogy vetek egy utolsó pillantást a még édesdeden alvó csajra, rám tör egy érzés, hogy talán nem is így hívják.

Dominique, Dominique… Mikor nő be a fejed lágya, és mikor jössz rá, hogy az egyéjszakás kalandoktól nem leszel boldogabb? – kezd cseszegetni egy belső hang. Persze mindez már pár hónappal korábban kezdődött, hogy huszonéveseket meghazudtoló módon ismét belevetettem magam a párizsi éjszakákba. Amikor az ember a negyedik X-be lép, talán jobban elmereng az élet értelmén. Más kifejezéssel akár kapuzárási pániknak is hívhatnánk, ami eluralkodott rajtam. Azt mondják, ez a legszebb férfikor, tehát még nem kell lehúznom a rolót. De elég sok minden van már mögöttem, és a mostani eset is ékes példája annak, hogy talán kezdek kiégni. Hiszen tisztában vagyok azzal, hogy a kiváló genetika és vaskos pénztárca kombinációjának köszönhetően igencsak népszerű vagyok a hölgyek körében. Bárkit megkaphatok, ami azzal jár, hogy már mindenkit megkaptam. Legalábbis így érzem.

Szó se róla, igénylem a női társaságot és nem tudom elképzelni nélkülük az életem. De az a fránya je ne sais quoi sosem volt meg. Senkit sem éreztem annyira kivételesen vonzónak, hogy megegyen érte a fene. Még nem csapott belém a villám, hogy igen, ez az a nő, akivel le tudnám élni az életem. Sosem tartott pár hónapnál tovább, mindig eljött az a pillanat, amikor nem láttam értelmét a folytatásnak, mert nem éreztem érzelmileg kielégítőnek a dolgot. Már az is megfordult a fejemben, hogy netán túl idealista vagyok, mivel szerintem az kell a tartós párkapcsolathoz, hogy legyen benne valami megfoghatatlanul különleges.

A bátyám, Antoine – aki már húsz éve nős és három gyerek apukája – úgy véli, csak szimplán nőcsábász vagyok, és szerinte nem kellene túlagyalnom a témát. A nyolcvanöt éves nagymamám viszont előszeretettel ostoroz azzal, hogy az ő idejében a férfiak ennyi idősen már gyakran nagyszülők voltak – aki meg olyan életvitelt folytatott, mint én, már valószínűleg alkoholizmussal vagy szifilisszel küzdött, ha még nem halt meg. Ilyen egy támogató család…

Bassza meg, de hideg van! – szisszenek fel, és még szorosabbra húzom magam körül a köntöst. De a csípős reggeli időjárás sem akadályoz meg abban, hogy továbbra is a teraszomon ücsörögjek. Pontosan ez a kilátás volt az, amiért egy arcpirítóan nagy összeget hajlandó voltam kifizetni ezért a New York sugárúti, Szajna-parti lakásért. Ha nem nyílna innen totális panoráma az Eiffel-toronyra, hanem a másik irányba nézne a kéró, valószínűleg feleennyibe került volna. Vagyis ingatlanosként ezt nyilván ki tudtam volna alkudni.

Nálunk családi biznisz az ingatlaniroda. Édesapám kezdte el, és mivel egész életében ezzel foglalkozott, jelentős kapcsolati tőkére tett szert. Később a bátyám is csatlakozott a céghez, majd az üzleti főiskola utána előrukkoltam azzal a forradalmi ötlettel, hogy nyergeljünk át luxusingatlanokra és csak kiemelt körnek közvetítsünk. Kevesebb ügyfelünk lesz, viszont jóval többet keresünk rajta. A biznisz pedig annyira bejött, hogy undorító módra meggazdagodtunk. A szüleim Nizzában élvezik belőle a nyugdíjas éveiket, és a bátyám is csak azért dolgozik még a cégnél, hogy ne hallja nonstop a gyerekvisítást otthont. Nyilván ezt mások előtt nem ismerné be. Tulajdonképpen egymagam viszem a hátamon az irodát, de nem szoktam beleszakadni a munkába és minden előnyét élvezem a párizsi belvárosi dekadens életnek. Az egyik éppen most ébredt fel.

– Domi, hát itt vagy? – kérdezi affektálva, miután kilép a franciaajtón. El sem tudom mondani, mennyire utálom, amikor becéznek. Nem az én stílusom.

– Úgy tűnik, megtaláltál – erőltetek mosolyt az arcomra, és végigmérem. Jól áll rajta az ingem, bár nyilván a szomszédok jobban örültek volna, ha nem veszi fel. Nekem végül is mindegy, hiszen már láttam mindent. Sőt, nem csak láttam…

– Nem bújunk vissza az ágyba, bébi? – lépked egyre közelebb hozzám a csípőjét ringatva, majd kérdés nélkül az ölembe ül. – Annyira hideg van itt. Brrr! – kezd el nevetségesen gügyögni, és egyik kezét becsúsztatja a köntösöm alá. Simogatásával a farkamba próbál életet lehelni, ami a jeges hőmérséklet miatt csutkává töpörödött.

– Szeretem a párizsi napfelkeltéket. Olyan szép itt, nem gondolod? – fújom ki lassan a levegőt, és a kezét kivarázsolom a lábam közül. Aztán az arcára nézek, és meglepődöm, hogy zöld szeme van, amit kígyószerűvé tud összeszűkíteni, ahogy beletűz a reggeli napfény. Este még nem tűnt ennyire barátságtalannak a tekintete. Mintha nem is ugyanaz a nő lenne, akire emlékszem. Úgy tűnik, az éjszaka sok mindent szebbnek mutat, mint amilyen a valóság.

– Itt szeretnéd csinálni az erkélyen? – kérdezi annyira közönségesen, hogy magam is elcsodálkozom. Nem, itt valami tévedés lesz. Ő nem lehet ugyanaz a nő, akit az előbb még kifinomultnak és elegánsnak tartottam.

– Úgy nézek én ki, mint aki bármit is szeretne még csinálni veled, Yvonne? – teszem fel a költőinek szánt kérdést, a csaj viszont mégis válaszra méltat, méghozzá egy csattanós pofonnal. Aztán végre leszáll rólam, majd hozzám vágja az ingemet, és ott áll a teraszon egy szál semmiben. Ezek szerint mégis csak jut műsor a szomszédoknak vagy az Eiffel-torony szemfüles turistáinak, akik távcsővel pásztázzák a hajnali kilátást.

– Egyébként Yvette vagyok – böki oda sértetten, majd bevágja maga mögött az ajtót. Úgy tűnik, mégsem volt rossz megérzés, hogy nem Yvonne-nak hívják.

2. FEJEZET

– Ha jól értem, a Champs-Élysées-n szeretne lakást venni. Más paraméter nincsen, csak ez. Tudja, ennél konkrétabb igényeket is ki tudnék elégíteni, ha lenne ilyen típusú elképzelése – próbálom udvariasan leendő ügyfelem, Camille Beaufort tudtára adni, hogy nagy segítség lenne, ha mondana még valamit. Ám ahogyan az arcpirítóan fiatal, de már dúsgazdag, világhírű topmodell reakcióit lesem, nem vagyok biztos benne, hogy célba ért az üzenetem.

– Mindenféle elképzelésem van az igényeim kielégítésére, amiben segíthetne – nyögi be afféle tettetett, félénk kislányos stílusban, és kezdem elveszteni a fonalat, hogy pontosan miről is beszélgetünk. Amikor pedig látványosan a telt ajkába harap, majd hátradobja szőke hajkoronáját, már biztos vagyok benne, hogy provokál. Nagy kár, hogy sosem keverem az üzletet a magánéletemmel. Ez nálam szentírás, és talán az egyetlen szabály, amit életem során be tudtam tartani.

– Nos – köszörülöm meg a torkom és igyekszem nem tudomást venni egyre szűkebbé váló alsónadrágomról. – Ha csak egy kicsit több fogódzót adna, hogy milyen lakást képzel el magának, kisasszony, sok felesleges kört megspórolhatnánk. Gondolom, az idő önnek is pénz, és szeretne mielőbb beköltözni a Champs-Élysées-re.

– Szóval csak erről lenne szó? – kérdezi a hosszú műszempilláját rebegtetve Mademoiselle Beaufort. Erősnek kell lennem, hogy ne csússzon a szeménél lejjebb a tekintetem. Az nagyon nem lenne professzionális.

– Azt hiszem, nem értem teljesen – dőlök hátra a székemben, és megigazítom a nyakkendőmet.

– Mik a tervei velem, Monsieur Lemieux? – szórakozik tovább velem a kisasszony. Miért is passzoltam le Antoine-nak a multimilliomos öreglányt? Ő biztosan nem jelentene kísértést az érzékszerveimre.

– Megszerzem önnek álmai lakását – nézek mélyen szürkéskék szemébe, nyomatékot adva a mondandóm komolyságának.

– És más szolgáltatást nem kíván nyújtani nekem? – kérdezi a híres topmodell, továbbra is tartva a szemkontaktust. Azt hiszem, ez egy beugratós kérdés lehet.

– Csak olyat, amiért kifizeti a közvetítői díjamat – vágom ki magam, és rendkívül büszke vagyok a frappáns válaszomra.

– A híre megelőzte önt, Monsieur Lemieux. Yvette barátnőm, akit ön csak Yvonne-ként ismer, óva intett az ingatlanirodájától és magától különösen. Viszont más forrásból azt hallottam, hogy Párizsban ön által lehet a legjobb lakásokhoz jutni. És nekem pontosan az kell – böki ki végre. Szeretem ezt a hozzáállást és a nagyravágyó ügyfeleket.

– Ami a Champs-Élysées-n van – mosolygok rá magabiztosan.

– Ahogy mondja. Nem érdekel, milyen és mennyibe kerül, csak mindenki tudja róla, hogy az a legjobb – pontosítja végül az óhaját. Így már tökéletesen értjük egymást.

– Akkor megállapodtunk? – nyújtom felé a kezem. Ő viszont hezitál.

– Yvette miatt nem kellene belemennem. Még akkor sem, ha úgy látom, hogy egyértelműen a pénzemet akarja kivarázsolni a zsebemből és nem a bugyimat lehúzni. A teszten átment – forgatja óriási szemét, láthatóan vacillál.

– Megkérhetek másik ügynököt is, hogy segítsen önnek a választásban. Csak profikkal dolgozom – dobok be egy alternatív megoldást, ha ennyire viszolyog tőlem.

– Nekem maga kell, a legjobbnál sosem adom lejjebb – jelenti ki gőgösen, majd tovább mérlegeli a dolgot még pár pillanatig. Nem szólok közbe, csak feszülten figyelem, ahogy hegyes műkörmeivel dobol a mahagóniasztalomon. – Szarok rá, megállapodtunk! – rázza meg végül a kezem, én pedig vigyorgok, mint a vadalma. Így kell csinálni.

– Nem tudom, említette-e Yvonne, hogy milyen lakásban élek. Olyan típusút tudnék elképzelni önnek is: luxuskivitelű penthouse, óriási terasszal, ahonnan egész Párizs a lába előtt hever, és mindenki a kegyét lesné, hogy csupán egyszer láthassa azt a csodálatos panorámát, ami a nap huszonnégy órájában csak önre vár majd – gondolkodom hangosan, de a csaj összeráncolt szemöldökét látva okosabbnak érzem, hogy mégis befogjam.

– Maga tényleg akkora tapló, ahogy hallottam. Yvette, az isten szerelmére! – neveti el magát. – Gyakran felpofozhatják, ha ezek után sem jegyezte meg a nevét.

– Az önével nem lesz problémám. Az ügyfeleim nevét sosem felejtem el, Mademoiselle Beaufort – csúszik ki a számon a burkolt sértés a barátnőjére nézve. De biztos vagyok a dolgomban, hiszen látom, hogy mennyire felfuvalkodott, álszent liba is valójában, hogy súlyos milliókat fizet az állítólagos puszipajtása alkalmi partnerének. Nyilván tökre hidegen hagyja, ahogy engem is Yvonne vagy Yvette vagy akárhogy is hívják.

– Ha csak úgy néz rám, ami túllép a hatáskörén, felbontom a szerződést – fenyeget meg szúrós pillantásával fűszerezve az elhangzottakat. De már a kezemben van, és nem fogok hülyeséget tenni. Erre pedig van is egy kiváló érvem.

– Ha őszinte akarok lenni, sosem buktam igazán a szőkékre – vallom be töredelmesen, aztán mindketten olyan hangos nevetésben törünk ki, amitől a könnyünk is kicsordul.

– Tudja, a nap huszonnégy órájában hallgatom, ahogy mindenki a szépségemről áradozik. Igazán meghat, hogy maga viszont nem talál vonzónak – mondja, miközben előkap egy kis tükröt a Dior táskájából, hogy a szeme körül megigazítsa a sminkjét. Igazság szerint én ilyet nem állítottam, hogy nem találom vonzónak, de akár maradhatunk is ennyiben, mert nem érdekel.

– Ha szeretné, ezt is beleírhatjuk a szerződésbe – villantom rá hófehér fogsoromat, majd egyeztetünk még néhány apró részletet, mielőtt kikísérném az ingatlanirodából. Ezután a recepcióspultot támasztó Antoine azonnal lecsap rám.

– Nagyon kíváncsi lennék, milyen képességeddel sikerült meggyőznöd Camille Beaufort kisasszonyt, hogy ennyire jókedvűen távozott – heccel egy kicsit a bátyó. – De az a helyzet, hogy Mama tűkön ülve várja, hogy visszahívd, már többször is keresett. Mondtam neki, hogy tárgyalsz, azért nem veszed fel, de állítólag nagyon fontos ügyről van szó, és csak veled hajlandó beszélni róla.

– Milyen jó nekem, hogy mindenki csak engem akar – jegyzem meg némi öniróniát gyakorolva, és visszatérek az irodámba.

Mademoiselle Beaufort illatfelhője még uralja a helyiséget, úgyhogy kinyitom az ablakot, hogy friss levegőhöz jussak. Néhány percig nézem a Victor Hugo tér szökőkútja körül cammogó forgalmat, ami nem nyomja el teljesen a teret koszorúként átölelő fákon fészkelő madarak csiripelését. Aztán erőt veszek magamon, és megcsörgetem a nagymamámat. Tényleg nagyon fontos dologról lehet szó, mert az első csengés után felveszi.

– Nem szép dolog így megváratni egy nyolcvanöt éves asszonyt, Dominique – közli kendőzetlen őszinteséggel.

– Éppen leakasztottam egy dúsgazdag ügyfelet, aki a Champs-Élysées-n akar lakást venni. Talán meg tudsz bocsátani – válaszolom neki vigyorogva. Persze ő ezt nem látja, ahogyan arról sem tud, hogy napjaink legismertebb modelljéről van szó, akit nyilván ő is ismer a pletykalapokból. Nyolcvanöt éves, nem akarom a kelleténél jobban felizgatni.

– Antoine szerint éppen az ízlésednek megfelelő hölgyről van szó. Nem is tudom, a Vogue címlapján olyan semmitmondónak tűnik ennek a kislánynak a tekintete. Valahogy nem látom benne leendő dédunokáim édesanyját. Egyébként is. Nem túl fiatal hozzád? – elmélkedik Mama. Ennyit a diszkrécióról és a lelki békéről. Köszönöm, Antoine!

– Ahhoz semmiképpen sem, hogy szerződést kössön velem a Champs-Élysées legjobb lakására, bármit is jelentsen ez. Szakmai szempontból nagyon is érdekel Mademoiselle Beaufort, szép kihívás – summázom a lényeget, és elengedem a fülem mellett a többi megjegyzést. – De feltételezem, nem erről akartál annyira beszélni velem.

– Hát persze, már majdnem el is felejtettem – csicsergi a telefonba. – Dominique drágám, át tudnál jönni hozzám mielőbb? A legjobb az lenne, ha most elindulnál.

– Nagyon sürgős? Megígértem annak a kislánynak a címlapról, hogy legkésőbb holnap megkapja a szerződés tervezetét, ezt még ki kellene vernem a jogászainkból. Illetve várok még egy ügyfelet is, akinek meg kell mutatnom egy ingatlant délután – gondolom végig a mai teendőket. – Nem hiszem, hogy esténél korábban menne. Ha nem ragaszkodnál ahhoz a kispolgári lakáshoz az opera mellett, hanem elfogadtad volna bármelyik kiváló ajánlatomat, közelebb lennél és akármikor át tudnék ugrani hozzád. Még munkaidőben is.

– Már megkértem Antoine-t, hogy ma vegye át a feladataidat és helyettesítsen mindenben. Szeretném, ha jönnél, amint tudsz – mondja meglehetősen gondterhelten. Az én örökmozgó, életvidám nagymamám sosem viselkedik így. Biztosan komoly dologról lehet szó. Azonnal kiver a víz.

– De ugye nincsen baj? – kérdezem tőle, miközben felkapom a slusszkulcsom az asztalról és elindulok kifelé.

– Hívjak taxit, Dominique? – kiált utánam az éppen szolgálatban lévő recepciós csaj, de csak intek neki, és kiviharzom az előtérből. Most nincs időm taxira várni, az Aston Martinommal megyek.

– Ne aggódj! – mondja a fülembe Mama. – Majd nálam mindent megbeszélünk.

3. FEJEZET

A sportkocsikat nem cammogásra tervezték. Mindenkit ledudálok, aki akadályoz a haladásban, és olyan sebességgel száguldok át Párizs belvárosán, mintha mentőautó lennék. Nem érdekel, ha megbüntetnek, ki tudom fizetni. Ha elveszik a jogsimat, majd sofőrrel járok. Leszarom a közlekedési szabályokat. Most élet-halálról van szó. A zsigereimben érzem, hogy súlyos dolog áll a háttérben. Tisztában vagyok vele, hogy Mama már nem fiatal és ebben a korban igencsak törékeny az egészség.

– A kurva életbe! – kiáltok fel hangosan, és úgy a fékbe taposok, hogy füstölni kezdenek a kerekek. Lelépett a zebrára egy nő babakocsival, és körül sem nézett. Legyek még mások helyett is észnél. Na persze, éppen olyan idegállapotban vagyok. A nő meg nyilván teljesen ledermed a fékcsikorgásra, intenem kell neki, hogy menjen tovább. Természetesen csigaléptekben halad. Addig van időm megtörölni a homlokomat, és a nagy ijedségre magamba döntök félliternyi ásványvizet.

Szerencsére már nincs messze az operaház. A hátralévő néhány utcán gond nélkül átsuhanok az égszínkék Aston Martinnal. Természetesen parkolóhely egy darab sincs az Opera tér környékén. Így kénytelen vagyok pofátlanul a motoroknak fenntartott részre beállni. Biztosra veszem, hogy meg fognak büntetni, de nem tud érdekelni. Sokkal fontosabb dolgom van ennél.

Kipattanok a kocsiból, majd sietősen elindulok a tér másik oldalára. Persze minden idióta turista ilyenkor akarja lefotózni a híres épületet, és szórakoztatásukra felbukkan még az operaház fantomja is, aki abból az elcsépelt musicalből énekel nekik. Nem tudom, Mama hogy bírja ezt egész nap hallgatni. Én már attól is a falra mászom, hogy kerülgetnem kell őket.

Attól pedig egyből felmegy bennem a pumpa, amikor azt látom, hogy tárva-nyitva a lépcsőház bejárata, ahol Mama lakik. Gond nélkül feljutok a második emeleti lakásához, amit bármilyen betörő is könnyedén megtehetne, és még az előszoba sziluettjét is látom a félköríves tejüvegen keresztül. Legalább azt a rohadt ajtót lecseréltethetné egy biztonsági zárasra.

– Gyors voltál – enged be mosolyogva Mama, és egy puszit nyom az arcomra. Mindig kellemes emlékeket idéz bennem, amikor megérzem azt a púderillatú parfümöt, amit egész életében használt.

– Igyekeztem – mondom neki, miközben ledobom a cipőm a fehér köves, szűkös hallban, majd követem a nappaliba. Továbbra sem értem, hogy tud ebben a lyukban élni. Az egész nem több ötven négyzetméternél, és lehet, hogy még azzal is sokat mondtam. Egy másfél szobás, hangos utcára néző, sötét, ódivatú, régi építésű házban található lakásról van szó, aminek legnagyobb értéke az eszmeiségében rejlik. Ugyanis Mama itt nőtt fel és azóta sem lehet innen kirobbantani. Pedig én aztán mindennel próbálkoztam.

– Főzhetek neked egy kávét? – kérdezi, miután helyet foglaltam a bőrkanapéján. Akaratlanul is olyan szemmel méregetem Mamát, hogy látszik-e rajta a betegség valamilyen formája. Igazából egészséges színű az arcbőre, és kék szeme ugyanolyan élénken csillog, mint amikor legutóbb belenéztem. Hófehér haját a megszokott kontyba fogta, és még úgy is elegáns ruhát vett fel, hogy nem lépett ki benne az utcára. Nem úgy tűnik, mint aki elhagyná magát.

– Köszönöm, de most nem kérek. Tudod, meglehetősen rám ijesztettél, és ez egy eszpresszónál is jobban felébresztett – vallom be őszintén. Nem látom okát a köntörfalazásnak.

– A nyilvánvalón kívül szerintem ezért rajonganak érted a lányok, mert egyenes vagy és nem félsz az érzéseidről beszélni. Nagy kincs ez a mai világban. Éppen ezért nem értem, hogy létezik, hogy még negyvenéves korodra sem tudtál megállapodni. Nagy fájdalom ez nekem, Dominique – mondja szomorkás tekintettel.

– Csak azért senkit nem fogok elvenni, mert van egy ilyen társadalmi elvárás, hogy ideje lenne megházasodni. Amikor úgy érzem, akkor meg fogom tenni. De eddig még nem fogott meg senki sem annyira, hogy mondjuk, vele szeretnék megöregedni. És attól, hogy az orrom alá dörgölöd, még nem lesz jobb a helyzet. Az, hogy őszinte vagyok, nem feltétlenül kellemes tulajdonság, de nem kérek elnézést miatta – nézek mélyen Mama szemébe. Mintha csak a tükörképem látnám, annyira egyforma a tekintetünk.

– Meggyőződésem, hogy nem jó helyen keresgélsz. Javíts ki, ha tévednék, de úgy látom, hogy kicsit ki is ábrándultál a nőkből – tart egy kis hatásszünetet, én viszont nem válaszolok. Ha nem is pont ezekkel a szavakkal fogalmaznám meg, de nagyjából korrekt a leírása. – Ennek okát én abban látom, hogy borzasztóan felszínes vagy és másokban is ezt tartod vonzónak. Nem hibáztatlak érte, hiszen aki évtizedek óta luxust árul, miért is ne válna maga is valamennyire sznobbá. De tudod, van élet a csillogáson túl. Én úgy gondolom, hogy az jelenti például egy tehetős ember nagyságát, ha nem kérkedik a gazdagságával és az egyszerű dolgokat is szépnek tudja látni. Sosem értetted meg, miért ragaszkodom ehhez a lakáshoz, de valami ilyesmiről van szó nálam is.

– Nem támogattam, de elfogadtam a döntésed, hogy itt akarsz élni. Felfogtam, hogy érzelmileg kötődsz ehhez a helyhez – reagálok az utolsó gondolatra. A többit még emésztgetem.

– Ha mindazt átélted volna, amit én, megértenéd. Nem akarok úgy meghalni, hogy nem mondtam el mindent, de ezeket a dolgokat nem egyszerű a felszínre hozni – mondja könnybe lábadt szemmel.

– Mama, beteg vagy? – kérdezek rá arra, ami azóta sem hagy nyugodni, hogy ma felhívott.

– Dehogy, drágám. Csak nagyon szentimentális. Pár hete találtam valamit a lakásban, amiről már megfeledkeztem. Szeretném, ha megnéznéd – nyom a kezembe egy megsárgult papírt, amin egy kislány fényképe és néhány adata látható.

– Eva Horowitz, született: Prága, 1932. március 21. – olvasom fel hangosan. Habár a fotó már nagyon megfakult a hosszú évek alatt, de még a fekete-fehér felvételről is felismerem azt a szempárt. – Mama, ez te lennél? Hiszen én úgy tudtam, hogy a lánykori neved Eve Dupont és Párizsban születtél! Még a dátum sem stimmel.

– Eva Horowitz 1939-ben meghalt. Az egy másik élet volt, amit én magam is eltemettem a lelkem egy darabjával együtt, mikor Párizsba költöztem. De amióta megtaláltam ezt a papírt, nem tudom elengedni a gondolatot, hogy talán képmutatás volt úgy élnem, hogy megtagadtam a gyökereimet. Azért hívtalak ide, Dominique, mert arra szeretnélek kérni, hogy menj el Prágába és vegyél nekem egy egyszerű lakást Josefov városrészben. Szeretném ott befejezni az életem, ahol elkezdtem. Neked pedig határozottan jót tenne, ha kimozdulnál a párizsi nihilből – teszi hozzá lágy mosollyal az arcán.

– Álljunk csak meg egy pillanatra! Nem értem ezt az egészet, Mama. Leragadtam ott, hogy még csak a születési nevedet sem tudtam jól, pedig már negyven éve ismerjük egymást. Azt hiszem, tartozol nekem egy magyarázattal, hogy miért is titkoltad el előlem. Vagy miért nem mondta el nekem ezt senki más sem a családból – közlöm vele némi sértődöttséggel. Ha már nyilvánvalóan én vagyok a kedvenc kisunokája, tudnom kellett volna erről.

– Ennek az az oka, drágám, hogy senkinek sem mondtam el. Akiknek tudomása volt róla, már nincsenek köztünk. Igazán szerencsés embernek mondhatod magad, Dominique, hogy nem történt az életed során olyan esemény, amiről nem tudsz beszélni. Hidd el, hogy mindent elmondanék, ha képes lennék rá. De nem megy – csuklik el Mama hangja, miközben a szeme is könnybe lábad. Legszívesebben tökön rúgnám magam, hogy megríkattam Mamát.

– Kérlek, ne sírj! – próbálom vigasztalni, és megszorítom a kezét. – Majd egyszer elmondod, ha úgy érzed.

– Tisztában vagyok vele, hogy így nem igazán érted, miért olyan fontos nekem Prága. Csak annyit kérek, hogy bízz meg bennem. Nem ment még el a józan eszem. Éppen ellenkezőleg – mondja titokzatosan, de már sokkal nyugodtabban.

Nem akarom tovább faggatni erről, mással kapcsolatban viszont még muszáj ellenkeznem vele.

– Azt megértem, hogy szeretnél visszamenni a szülővárosodba, de teljes őrület, hogy oda is költözz! Senkit sem ismersz, teljesen egyedül lennél. Én ezt nem engedhetem – rázom a fejem. Micsoda képtelen ötlet!

– Pedig annyira szeretted volna, hogy kimozduljak végre ebből a sötét lyukból, vagy hogy is szoktad nevezni – provokál szántszándékkal. Ezt nem hiszem el!

– Nagyon csúnya dolog a manipuláció, szerintem te is tudod – feddem meg egy kicsit, de csak nevet rajtam.

– Abba is belemennék, hogy egy szobával nagyobb legyen, mint ez – hergel tovább. – De luxust nem szeretnék, csakis egy egyszerű, élhető lakást Josefovban. Tudom, hogy rád számíthatok ebben. Úgy érzem, a családban te vagy az egyetlen, aki megért és igazán törődik velem, akinek tudok beszélni azokról az évekről, akinek el tudom majd mondani, ki is vagyok valójában. De ehhez az kell, hogy hazaköltözzem. Ugye segítesz benne?

– Tudod, hogy igen – válaszolom teljesen őszintén, majd megfogom Mama ráncos kezét és megcsókolom. Mindent meg fogok tenni, hogy királyi élete legyen Prágában, ha valóban oda húzza vissza a szíve. Valójában nem is tudna olyat kérni, amire nemet mondanék – ahhoz túlzottan szeretem. Ez a beszélgetés pedig túl mélyen megérintett, egyben megrendített ahhoz, hogy erre az alapvetően esztelen elképzelésre ne adjam áldásom és ne élvezze feltétlen támogatásom. Már biztos vagyok benne, hogy egyszer a nők visznek majd a sírba.

4. FEJEZET

Emese

Mindig is imádtam a meglepetéseket. Kislányként sosem jött álom a szememre a születésnapom előtti éjszaka, akárcsak karácsony vagy húsvét előestéjén. Annyira tűkön ülve vártam ezeket az ünnepnapokat, hogy a szüleim kénytelenek voltak idő előtt előrukkolni az ajándékokkal, így nálunk a Jézuska mindig 24-én kora délután jött meg, a nyuszi pedig vasárnap reggel.

Persze felnőttként már más a helyzet, legalábbis abból a szempontból, hogy rájöttem, mekkora öröm adni. Már sokkal jobban szeretek mások életébe vidámságot hozni egy-két váratlan aprósággal vagy figyelmes gesztussal, mint hogy magam kapjak valamit. Bár nyilvánvalóan a lelkem mélyén élő kislány nagyon is tapsikol, ha valakinek mégis eszébe jut kedveskedni nekem, amikor nem számítok rá.

Szóval így fordulhatott elő, hogy azon a forró augusztusi estén minden megváltozott. Semmi mást nem szerettem volna, csupán meglepetést szerezni Bennek. Éppen a kétéves évfordulónk napja volt, és kitaláltam, hogy kivételesen ne nálam ünnepeljünk, hanem váratlanul beállítok hozzá – a ruhám alatt a legszexibb fehérneműmben. Csak persze neki nem szóltam erről, hiszen így hogyan is lenne ez az egész meglepetés.

Hivatalosan még nem költöztünk össze. Ennek oka leginkább abban volt keresendő, hogy Ben egy amerikai cég alkalmazásában állt távmunkában és gyakran késő este kezdődtek neki az online értekezletek. Mivel én viszont magyar időbeosztás szerint dolgoztam a TeleMobile ügyfélszolgálatán, így nem volt egyforma a bioritmusunk. Ha viszont Ben estéi szabadok voltak, nálam töltötte az idejét, mert így tudta igazán elengedni a munkáját, hogy semmi sem emlékeztette rá.

Talán egy kezemen meg tudom számolni, hányszor jártam abban a Kálvin tér melletti bérházban, és akkor sem töltöttem ott túl sok időt, annyira idegennek hatott az egész. A szüleitől örökölt, régi vágású polgári lakásban élt, ahol még a nővére cuccai is ott voltak az egyik szobában – állítólag egyszer majd tényleg elviszi őket.

Igazából mindketten otthonosabbnak éreztük a Bartók Béla úti csöppnyi otthonomat, amit az egyik kollégámtól béreltem igencsak jutányos áron. Nem is magát a huszonnyolc négyzetméteres garzont szerettem, mert valójában egy sötét lyuk, hanem azt az életérzést, hogy a Gellért tértől néhány percre élhettem. Imádtam a Duna-parton sétálni, akár egyedül, akár Bennel kézen fogva. Ennél romantikusabbat el sem tudtam volna képzelni.

Feltételezhetően furcsán hat, hogy kétévnyi kapcsolat után még mindig nem bútoroztunk össze az időbeosztásunk okán, de úgy éreztem, hogy hamarosan ennek is eljön majd az ideje. Hiszen egyértelműen komolynak tűnt a dolog és jól kijöttünk egymással minden téren. Talán mindketten képesek lettünk volna meghozni azt a kompromisszumot, hogy engedünk a berögzült életvitelünkből és elindulunk egy közös úton, új távlatokat nyitva. Ha arról lett volna szó, hogy megkér, keressünk egy lakást és költözzünk össze, szerintem meg tudott volna győzni.

Pontosan ezen gondolkodtam, amikor azon a forró augusztusi estén bekopogtattam az ajtón a Kovács Benedikt névtábla alatt. Tökéletes meglepetésnek tűnt, hiszen az egyik kedves szomszéd beengedett, így nem a kaputelefonba duruzsolva kellett jöttömről értesítenem, hanem egyből a karjába tudott volna kapni. Így képzeltem el az évfordulós meglepetést, és a legkevésbé sem számítottam arra, hogy egy várandós nő nyit nekem ajtót, és elkerekedett szemmel néz rám.

– Pontosan tudom, kicsoda maga. Semmi keresnivalója sincs itt – közölte megvető tekintettel, és rám akarta vágni az ajtót, de megragadtam a kilincset. Talán Ben nővéréhez van szerencsém, akivel még sosem találkoztam? – gondoltam magamban, bár a viselkedését ez sem magyarázta.

– Itt valami félreértés lesz, Ben barátnője vagyok. Mi még nem találkoztunk – nyújtottam neki kezet, de a gesztusom nem talált viszonzásra.

– Ha nem takarodik el azonnal, hívom a rendőrséget! – emelte fel a hangját annyira, hogy visszhangzott tőle a gang. Éppen ekkor egy totyogó kisfiú is előbukkant a lakásból.

– Anyu, ki ez a néni? – kérdezte ártatlanul, és a nő szoknyájába kapaszkodott.

– Apád ismerőse – válaszolta neki, miközben óriási hasát simogatta. Aztán a szemembe nézett. Talán ekkor fogtam fel, hogy mit is mondott.

– Úgy érti, hogy…? – fogtam bele remegő hangon, de képtelen voltam folytatni.

– Úgy – vágta rá. Sosem hittem, hogy egyetlen szónak ekkora ereje lehet. Teljesen leblokkoltam, mozdulni sem bírtam. Abban a pillanatban valami meghalt bennem. A terhes asszonyban viszont szánalmat kelthettem, mert végül nem hívott rendőrt. De nem bírta rólam levenni a tekintetét, látványosan végigmért. – Azt hittem, elmondta. Jellemző, hogy mindennek a könnyebbik oldalát választja. Egyébként nekem is hazudott, mert azt állította, hogy maga karcsú, és ez őt jobban… – harapta el a mondat végét. Aztán kihasználta, hogy sokkot kaptam, és egy mozdulattal kicsukott örökre az életéből.

A mai napig rejtély számomra, hogyan jutottam el a Bartók Béla útra azon az estén. Arra viszont már pontosan emlékszem, hogy amikor benyitottam a lakásomba, Bent találtam a mini előszobából nyíló konyhámban. Előtte az asztalon egy csokor vörös rózsa hevert.

– Szeretném megmagyarázni – pattant fel azonnal, és a kezemért nyúlt. Zsigerből elrántottam.

– Ne érj hozzám! – szipogtam minden erőmet összeszedve. – Add vissza a kulcsom és tűnj el!

– Minden megváltozott, miután Bence megszületett. Az anyjára nem tudtam úgy nézni, mint korábban, semmi sem működött úgy, mint régen. Nekem viszont többre volt szükségem, hogy férfinak érezzem magam – kezdett szabadkozni, de a szavába vágtam, annyira szánalmas volt.

– Nem érdekel, Ben. Tényleg nem. Csak menj el! – mondtam neki a könnyeimmel küszködve.

– Megbeszéltük, beleegyezett a nyitott házasságba. De mindig te jársz a fejemben, akkor is, ha velük vagyok – nézett rám bűnbánó tekintettel, mintha csak egy apró hibáról lenne szó, amit ennyivel jóvá lehet tenni. A nagy büdös francokat!

– Nyilván akkor is rám gondoltál, amikor pár hónapja a feleséged teherbe ejtetted. Undorodom tőled! – kezdtem kiabálni vele. – Takarodj a lakásomból! Soha többé nem akarlak látni!

– Megértem, hogy sokként ért ez a dolog. De az érzéseim őszinték, nem hazudtam, amikor azt mondtam neked, hogy szeretlek – közölte nemes egyszerűséggel, majd feljogosítva érezte magát, hogy megcsókoljon. Ahogy hirtelen mozdulattal közelített az arcomhoz, automatikusan félreugrottam. Ennek eredményeként teljes erővel beütöttem a fejem az előszobaszekrénybe, a világ pedig azonnal elsötétült.

A következő emlékem már a kórházból származott, ahogy Adri barátnőm aggódó tekintetét láttam magam előtt. Mindig is ő volt az, aki lelket öntött belém, bármiről is legyen szó. Az egyetemi éveink alatt ismerkedtünk meg, amikor annyira elveszetten érkeztem vidékről Budapestre. Segített beilleszkednem a nagyvárosi körforgásba, majd azt is neki köszönhettem, hogy bejutottam a TeleMobile-hoz, ami a legmenőbb multi az országban. Habár ő végül lemorzsolódott az egyetemről és a családi pizzériába szállt be, a barátságunk azóta is töretlen, mindent tudunk egymásról. Senki másnak nem örültem volna ma este rajta kívül.

– Ugye tudod, hogy a frászt hoztad rám? Ben hívott, hogy jöjjek, mert baj van. Most éppen kint telefonál, de amint befejezte, visszajön. Hogy érzed magad? – kérdezte aggodalmasan. Ben nevének említésére villámgyorsan visszatértek az emlékeim, amiket hasogató fejfájásom ellenére megosztottam kedves barátnőmmel, és megkértem, hogy szerezze vissza tőle a lakáskulcsom, majd küldje el. Tudtam, hogy Adrira lehet számítani, nálam sokkal talpraesettebben intézi a dolgokat.

Ekkor hallottam utoljára Benről. Nemcsak két évet dobhattam ki vele együtt a kukába, hanem a lelkem egy darabját is. Az a kislány megszűnt létezni, aki élt-halt a meglepetésekért. Most már utálom őket.

5. FEJEZET

A szakítás után légüres térbe kerültem. Bárhogyan is kerestem, nem találtam a helyem. A munkába temetkeztem, annyi túlórát vállaltam, amennyit csak lehetett. De amint véget ért az aznapi ügyfélszolgálatos műszak, egyszerűen nem tudtam mit kezdeni magammal. Mintha valami meghalt volna bennem. Kiábrándultam mindenből, ami korábban boldoggá tett. Utáltam hazamenni, idegesített mindenki, aki csak az utamba került, fullasztónak éreztem azt a csöppnyi lakást. Már a Duna-partra sem jártam ki. Nem ugyanaz az ember voltam, mint korábban.

És rengeteget sírtam. Néha még munkaidőben, a monitorom mögé bújva is eleredtek a könnyeim. A legnyomasztóbb az volt, hogy a konkrét kiváltó okát sem tudtam megmondani. Amikor egyedül maradtam a gondolataimmal, csak úgy a semmiből rám tört. Régebben úgy gondoltam, hogy jó dolog, ha az ember tud sírni, mert megkönnyebbülést hoz. Viszont sajnos ezt át kellett értékelnem. Nem éreztem jobban magam attól, hogy álomba sírtam magam esténként.

– Emese, ez nem mehet így tovább. Csak árnyéka vagy önmagadnak – szembesített a tényekkel Adri, amikor átugrott hozzám egyik este. – Nem ér annyit az a mocsok, hogy így kiborítsd magad miatta. Tovább kellene lépned.

– Nem szoktam rajta gondolkodni, lezártam magamban a kapcsolatunkat már akkor, amikor lebukott az a szemét – győzködtem magamat is. – Inkább az fáj, hogy ennyire naiv és vak voltam, hogy nem vettem észre. Pedig utólag visszagondolva sok árulkodó jel volt és én olyan buta voltam. Hiszen annyi gyarló ember él köztünk, nem is értem, miért feltételeztem alapból ennek az ellenkezőjét. Nagyon nehéz megbíznom bárkiben, Adri, és ebbe magamat is beleértem.

– Attól, hogy egy ilyen himpellérrel akadtál össze, még nem kellene általánosítanod, hogy mindenki az, magadat pedig végképp nem érdemes ostoroznod. Ha megnyugtat, én sem tudtam olvasni a jelekből, normális fazonnak tűnt – vigasztalt Adri, és végre egy kis mosolyt csalt az arcomra.

– Akkor mindkettőnknek gratulálok, szépen átvertek és kihasználtak minket – summáztam a hallottakat.

– Hányszor mondjam neked, hogy nem ér annyit az a kretén, hogy magadba zuhanj? – emelte fel a hangját Adri. – Sosem leszel szebb és fiatalabb, mint most vagy. Lépj tovább és élvezd az életet!

– Mondani könnyű, de megvalósítani annál nehezebb – feleltem szomorkásan.

– Kérem a telefonod! – szólított fel olyan szigorú tekintettel Adri, hogy egyből engedelmeskedtem. Némi nyomkodás után visszaadta. – Most megcsörgetlek! – közölte, és néhány másodpercen belül felcsendült az új csengőhangom.

– Bon Jovi? Most komolyan? – vontam fel a szemöldököm.

– Jó, tudom, neki bejött az élet, mert negyven éve a középiskolai szerelme a felesége. De az It’s My Life egy életérzés, amire neked is szükséged van most – magyarázta lelkesen.

– Ez annyira gyerekes. Nem hiszek az ilyesmiben, hogy egy daltól megváltozik az életed. Bárcsak ilyen egyszerű lenne! – sóhajtottam egyet.

– Pedig ettől meg fog. Bízzál bennem! – kacsintott rám. – Naponta többször fogod hallani, hogy most vagy soha, mert ez a te életed, ami nem tart örökké.

– Annyit megígérek, hogy a kedvedért nem cserélem le – válaszoltam mosolyogva. Tényleg nem gondolnám, hogy bármivel jobb lesz ettől, de nem akartam Adrit megbántani.

– Még szép! – vágta rá. – És ennek jegyében be is vállalhatnál valami merész dolgot, amit eddig nem tettél meg. Új élményekre van szükséged!

– Na várjunk csak! Most egy Bon Jovi-féle életvezetési módszert alkalmazol rajtam? – nevettem el magam. – Nem akarlak kiábrándítani, de sosem szerettem igazán. Van egy-két ismert száma, ami nekem is tetszik, mint sok millió másik embernek is, de ennyi.

– Csak várd ki a kurzus végét! Eljön majd az Always ideje is! – közölte fülig érő mosollyal, utalva egy másik zeneszámra. – Viszont most még a kezdeti lépésekre koncentrálunk. Mondd csak, meddig is lehet megpályázni azt a prágai pozíciót, amiről nemrég meséltél? Ha végiggondolom, abszolúte nem lenne ez most hülyeség neked.

Szóval így kezdődött. Ha nem lett volna nekem Adri, hogy lelket öntsön belém és addig rugdaljon, amíg be nem adom a jelentkezésem a TeleMobile csehországi központjába, valószínűleg még most is a Bartók Béla úti garzonban sírnám tele a párnát esténként. Viszont szerencsém volt, szinte azonnal felvettek, méghozzá a magyar nyelvű prágai ügyfelek kiemelt kapcsolattartójának, így gyakorlatilag a nap nagy részében még az anyanyelvemen is tudok beszélni. Óriási és vissza nem térő lehetőségnek éreztem, hogy megcsíptem ezt az állást.

Úgy tűnt, eddig valóban működik a Bon Jovi-módszer, ugyanis motiváltnak éreztem magam attól, hogy hirtelen belevágtam valamibe az „egyszer élünk” mottóval. A döntésem további jótékony hatása, hogy a külföldre költözéssel járó ügyintézés is alaposan lefoglalta a gondolataimat, és nem volt időm hülyeségeken agyalni. Ráadásul még roppant büszke is voltam magamra, hogy szintet léptem, és saját tehetségem révén kiérdemeltem ezt a nem mindennapi állást.

Végre értelmet nyert az életem, és rátaláltam valamire, ami motivál és előrevisz. Megcsapott a változás szele, és hihetetlen lelkesedéssel számoltam fel mindent, ami valaha Benre emlékeztetett. Első dolgom volt felmondani az albérletet, aztán óriási selejtezésbe kezdtem az évek alatt felhalmozott cuccaimból. Boldogságot jelentett mindent a lomtalanítás oltárán feláldozni, amit Bentől kaptam. De ettől függetlenül is kegyetlen voltam és megszabadultam mindentől, amit már egy ideje nem használtam vagy porfogónak éreztem.

Ezzel párhuzamosan arra is elkezdtem készülni, hogy mit vigyek magammal Prágába. Nyilván a legfontosabbak a ruhaneműk és cipők, a többi már csak részletkérdés, hogy mire is van feltétlenül szükségem. Adri volt olyan kedves, hogy megengedte, hogy nála parkoltassam azokat a holmikat, amiket nem akarok Csehországba költöztetni, de kidobni sem szeretném őket. Így már tényleg gyerekjáték volt összecsomagolni előző életem morzsáit, és rendkívüli lelkesedéssel vártam, hogy belevághassak a folytatásba.

{1} Fordította: Rab Zsuzsa.

{2} Szó szerinti jelentése: „nem tudom, mi”. A kifejezés arra a meghatározhatatlan tulajdonságra utal, amely nagyon vonzó, de nem lehet szavakba önteni, hogy mitől az.