Fordította:

Nagy Marietta

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Melanie Hudson The Paris Affair

Copyright © 2022 Melanie Hudson

All rights reserved.

Borító © Lucy Bennett © HarperCollinsPublishers Ltd 2022

Borító fotó © Jelena Simic Petrovic/Arcangel Images és © Drunaa/Trevillion Images

Hungarian translation © Nagy Marietta, 2023

© Next21 Kiadó, 2023

ISBN 978 615 660 600 6

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Helfrich Judit

Előkészítés Bérci Ágnes

Ebook Hársfai László

Korrektúra Spirk Ildikó

Andrew-nak és Edwardnak

Előszó

Párizs, 1944. június 1.

Juliette Vernier a Café des Fleurs üvegajtajához emelte a kötényét, és körkörös mozdulatokkal letörölte vele a párát. A kávéház kültéri asztalainak döntött székek arra vártak, hogy kezdetét vegye egy új nap. Mögöttük ott húzódott a széles Champs-Élysées sugárút, és azon is túl a Diadalív. A látvány egykor lelkesítette Juliette-et, pusztán attól izgalom töltötte el, hogy itt lehet, de most, hogy idősebb és vékonyabb volt, és talán egy kicsit bölcsebb is, már semmit sem mozgatott meg benne, egyáltalán semmit.

A Café des Fleurs apró, jelentéktelen kávézó volt, nem tartozott a katonák körében népszerű helyek közé. Nem szerepelt a németek nélkülözhetetlen kalauzában, a Wichtig für Soldatenben sem a katonáknak ajánlott kávéházak között, ennek ellenére horogkeresztes zászló lógott le a felette lévő lakáshoz tartozó zászlórúdról. Ami azt jelentette, hogy Juliette hiába szerette volna, ha a képzelete a megszállt területeken túlra szárnyal, a nácik elől nem volt menekvés. Csakhogy ez a szvasztika már kezdett éppolyan fáradtnak és megtépázottnak tűnni, mint az emberek és a katonák, akik felett uralkodott.

Juliette szorosan a válla köré tekert egy vörös kendőt (rojtosat, amely élénkre pingált lakókocsikat és kristálygömböket idézett), majd kilépett a kávéházból. Elrendezgette az asztalok melletti székeket, lerázva mindegyikről az éjszakai esőt, és egy ronggyal letörölte őket. Juliette szerette e művelet ütemes kiszámíthatóságát. Esős napokon az ablakon keresztül leste, mikor oszlanak szét a felhők, hogy nyomban kirohanhasson, és elvégezhesse a rituáléját. Ma valószínűleg mozgalmasabb nap lesz, a napsütés kicsalogatja majd az embereket – más aligha manapság. Szépen az asztal alá tolta az utolsó széket is, és kipillantott a fákkal szegélyezett sugárútra. Az arca elé emelte a kezét, hogy megvédje a szemét a felkelő nap ragyogásától, és jó ideje nem tapasztalt kellemes érzés töltötte el. Még a távolban felbukkanó, a napsugarakon átszűrődő német katona látványa sem szegte kedvét. Megállt egy pillanatra, hogy figyelje, ahogy a kifényesített csizma közeledik. A tiszt sapkája mélyen az arcába volt húzva, léptei visszhangzottak a sugárúton, amelyet sok mindenre terveztek, de erre a fajta csendre nem. Újra belépve a kávézóba, a „zárva” feliratú táblát a „nyitva” oldalra fordította, és – noha a közeledő egyenruhás német végül leült az egyik asztalához, eldöntötte, hogy a mai nap igenis jó lesz. Biztos volt ebben. Még az is lehet, hogy rámosolyog az érkezőre.

A férfi leült az egyik asztalhoz, háttal az ablaknak.

– Van egy férfi a hetes asztalnál – mondta Louis, a tulajdonos, aki a hátsó helyiségből tésztás kézzel sétált be a kávézóba. Az ablak felé bökött a fejével, amolyan kurta bólintással. – Egy a sok közül. Ránézésre nagykutya.

Juliette vetett egy pillantást magára a pult mögötti falat szegélyező tükörben.

– Borzalmas – mondta, és megpróbálta megigazítani a frizuráját.

– A hajad vagy a katona? – kérdezte Louis.

– Mind a kettő! – válaszolta.

Louis elmosolyodott, majd átnyújtott neki egy jegyzetfüzetet és egy ceruzát.

– Ne légy vele kedves! Nem akarunk ilyeneket itt. – Louis a nő füle mögé tűzte a ceruzát, egy csipet tésztát ragasztva a hajába. Szorosabbra húzta Juliette válla körül a kendőt. – Túl sovány vagy. Ettél már?

– Majd később eszem a gyerekekkel.

– Juliette…

– Nem tudok enni, miközben az árváim éheznek – felelte. – És amúgy sem vagyok éhes.

Louis mély levegőt vett, és bólintott.

– Úgy tűnik, megint esni fog – jegyezte meg egy pillantást vetve odakintre.

– Nem – felelte a nő élénken. – Most süt a nap. – Megpuszilta a férfi arcát, majd az utcán termett, és felkészült, hogy felöltse az udvariasság álarcát, ahogy szokta.

A tiszt előregörnyedt, láthatóan gondja akadt a bal csizmájával.

– Bonjour, monsieur – köszöntötte Juliette kellő mennyiségű, de nem sértő mogorvasággal.

– Pardon. Bonjour – felelte a tiszt, és igyekezett kiegyenesedni.

– Egy kis kávét és talán egy süteményt? – kérdezte Juliette franciául, miközben kivette a ceruzát a füle mögül. – El kell mondanom, hogy ma nincs tejszínünk…

– Nincs tejszín? Miért? – ismételte a férfi egyenesen ülve.

A válasz kibukott Juliette-ből, még mielőtt átgondolhatta volna:

– Háború van, monsieur.

Ostoba válaszát megbánva Juliette inkább a jegyzetfüzetére fókuszált a katona arca helyett. Ezt a módszert akkor alkalmazta, amikor nácikat szolgált ki. Ám végül muszáj volt a férfira néznie, mert az egyenesen rá bámult, és amikor aztán meglátta az arcát, eltűnt az aznapi fény, és egész Párizs elsötétült. Miközben a nő a járdára zuhant, még hallotta, ahogy a férfi egy nevet kiált, amelyen már jó ideje nem szólították…

– Sophie!

Első fejezet

La Santé börtön, 1944. augusztus

Mindig is tudtam, hogy egyszer itt találom magam. Sokszor mondtam Sophie-nak. Néhány éve egészséges módon tiszteletben tartom a karma törvényét. Mintha ott rejtőzne valahol ez is a többi tudattalan gondolat között – azon a kiaknázatlan helyen a tudat mögött, ahol őseink az információk gazdag tárházát hagyták ránk –, ott hever ez a tudás, hogy mind a jó, mind a rossz dolgoknak megvan a maguk következménye. Az tehát, hogy itt találtam magam ezen a sötét, istentelen helyen, nem meglepő, mert végső soron elkerülhetetlen volt. Mivel éveken át menekültem a karma elől, megkönnyebbülés, hogy végül utolért. A menekülés kimerítő. Kíváncsi vagyok, hogy amikor végül az őr kulcsa utoljára zörög a zárban, vajon akkor is ezt fogom-e érezni csupán. Megkönnyebbülést?

A kulcs most megcsörren.

Nem érzek megkönnyebbülést.

És nem is félek. Ám ez csak azért van, mert nem hallottam csizmadobogást, ami azt jelezte volna, hogy egy osztag gyűlik össze az udvaron a cellám felett, és azt sem hallottam, hogy fát vonszolnának a földön.

A zárkám nyomorúságos hely, zöld-barna csöpögő falakkal, meg egy ürülékkel teli vödörrel. Van itt egy fapriccs is, amely az egyik végén összerogyott, ám a fő panaszom mégis az a cellámmal kapcsolatban, hogy túl nagy egyetlen ember és a gondolatai számára. Jobban örültem volna egy kisebb zárkának, ott könnyebben össze tudtam volna szedni a gondolataimat, bezárva tarthattam és kontrollálhattam volna őket. De legalább nem vagyok láncra kötve, és beszűrődik némi fény is egy rácsos ablakon keresztül, amely túl magasan helyezkedik el a falban ahhoz, hogy kinézzek rajta, mégis beenged egy kis levegőt, és kínál egy kevés betekintést abba, hogy mi folyik „odafönt” napról napra. A rács mögött a börtön központi udvara terül el; az évnek ebben a szakaszában igen poros, és majdnem biztosan pokoli forró. Akkor vagyok a legboldogabb, amikor nem vonulnak rajta csizmák, mert a masírozó csizmák hangját gyakran könyörgés követi – mindig van könyörgés –, ezt pedig sortűz, vagy egy nehéz, kiélezett penge hasítása, amint átvágja a csontot és a húst.

A guillotine visszatért Párizsba. Attól tartok, soha nem is hagyta el.

A kulcs már nem zörög, és a nehéz ajtó kitárul. Felállok, bár a verések és a nem elégséges ételadagok ezt kissé fájdalmassá teszik. A börtönőröm ma reggel adott vizet, így legalább tiszta vagyok, amikor a látogatóm belép.

Előbb egy gázlámpa érkezik a helyiségbe, ezt egy kereszt – egy keresztény kereszt – követi. Esetlenül pihen egy német egyenruha mellrészére simuló lánc végén. Az egyenruha szintén esetlenül áll az azt viselő férfi testén – egy korombéli, kora negyvenes, talán kissé idősebb náci káplánon. Az unikornisokhoz és a sellőkhöz hasonlóan a német lelkészek létezésében is kételkedtem, mivel egyet sem láttam, amióta Párizsba érkeztem. Az előző háborúban sokan voltak, most viszont alig akadt belőlük néhány. Az SS-nek nem voltak káplánjai, és a Luftwaffénak sem – Göring megtiltotta. És egy mégis itt áll előttem – Hitler bizonyára megtartott néhányat a hadseregnek, talán azért, hogy legitimitást adjon a rémuralmának. A horogkeresztes karszalag lazán lóg a férfi karján. Túl sovány. Apám mindig azt mondta, hogy „huszonnyolc éves koráig senki sem tölti ki rendesen az uniformist”, de manapság már egyáltalán senki sem tölti ki.

Felsóhajtok a látványától. Náci vagy sem, egy káplán jött, és akár a károgó varjak a vihar előtt, a káplánok sem jelentenek semmi jót.

Kézfejét az orra alá szorítja, úgy vesz levegőt.

– A vödör – mondom. – Az őr nem túl gyakran üríti ki.

Bólint a börtönőrömnek, jelezve, hogy egyedül kíván maradni velem, majd körülnéz a félhomályban, és rájön, hogy nincs szék, amire leülhetne. A túlsó falnak dőlök, a rácsos ablak alatt. Feljebb tolja a szemüveget az orrán. Ahogy az ajtó becsukódik, közelebb lép, mintha egy szeszélyes állathoz közelítene, és megszólal:

– Sascha?

Felsóhajtok.

– Nem vagyok Sascha Braun – mondom.

Nem vált ki belőle heves reakciót.

– Miért nem mondod el ezt a hatóságoknak?

– Mert mint kémet megkínoznának. Akkor inkább verjenek nemkívánatos személyként. De mivel ennek már úgy sincs jelentősége, akár tudhatja is az igazságot… A nevem Sebastian. Sascha az ikertestvérem. – Bár sejtem, azért megkérdezem: – Miért jött?

A csizmájára pillant.

– Hogy feloldozást kínáljak az utolsó napjaidban. És… hogy beszéljek veled. Hogy segítsek.

– Sajnálom, de csak az idejét vesztegeti. A vallása számomra semmit sem jelent, legalábbis úgy nem, ha összekeveredik és mocskos egyveleget alkot azzal az egyenruhával, amelyet visel. A keresztje nem oldja meg a nyelvemet. És biztos vagyok benne, hogy maga nem egyéb, mint az SS bábja.

– Senki bábja nem vagyok, csak az Úré – feleli a falnak támasztva a botját, és elővesz egy zsebkendőt. Letörli az izzadságot a homlokáról, aztán beleköhög a zsebkendőbe. Vet egy pillantást a tartalmára, mielőtt gyorsan összehajtogatja. Fáradtság bujkál a hangjában. Elveszi a botját, és nagyobb súllyal nehezedik rá. – Szeretném meghallgatni a gyónásodat, és megpróbálnám megmenteni a lelkedet – mondja. – Számtalanszor megtettem már más fogolyért is, és biztosíthatlak róla, hogy segíteni fog.

Eszembe jut egy másik lelkipásztor, akivel egy másik háborúban találkoztam. Az ilyen foglalkozás bizonyára felőrli az embert.

Csizmák vágnak keresztül az udvaron. Az ablak felé pillant.

– Mennyi időnk van, mielőtt…?

– Nem bizonyos – mondja. – Néhány nap?

Fel kell tennem a következő kérdést.

– Guillotine vagy kivégzőosztag?

– Nem tudom – hangzik a válasza, és én hiszek neki.

– Jobban örülnék a kivégzőosztagnak, ha el tudja intézni. – Beleegyezően bólint. Az államhoz emelem a kezemet, és megdörzsölöm. Nem ismerős az érzés. Kusza, összecsomósodott szőr van ott, ahol egykor simára volt borotválva az arcom, valamikor egyenes ujjaim pedig ki vannak csavarodva. Néhány nap… Szóval ez minden, ami nekem maradt. Lelki szemeim előtt felvillan egy kép: egy nő, egy sziget, egy másik idő. Hogyan szeretném eltölteni ezeket az utolsó napokat? Egyedül vagy bizalmamba avatva ezt a csuhást (ahogy ő mondaná: meggyónva neki)? Röviden eltöprengek azon, mi a különbség a két kifejezés között. – Milyen vallású? – kérdezem.

– Római katolikus.

– És így azok a dolgok, amiket elmondok önnek e falak között…

– Köt a gyónási titok, igen.

– Nincs mit meggyónnom… – Tétovázom egy pillanatig, mert természetesen lenne mit meggyónnom. Mindannyiunknak van. Taktikát váltok. Ez a férfi talán segíthet. – Nos, ha megengedi, hogy elmeséljem önnek a történetemet… a teljes történetet, és bebizonyítsam a valódi személyazonosságomat, akkor ha elfogadja, hogy az vagyok, akinek mondom magamat, biztosítana arról, hogy az igazi nevemet írják… azokba a nyilvántartásokba, amiket ezek a szörnyetegek vezetnek? Szeretném, ha a valódi nevemen szerepelnék bennük, a saját nevemen, érti? És ha majd egyszer az emberek megkérdezik, kik haltak meg itt, szeretném, ha az én nevem lenne a listán. Önmagában ez nem számít, de talán van valaki, aki keresni fog engem… – elcsuklik a hangom. – És ő tudni szeretné, hogy nem kell tovább keresnie. Ha ezt elfogadja… ha megesküszik a mindenható Istenére, hogy betartja az alku önre eső részét, akkor belemegyek, hogy meghallgassa a gyónásomat. – Beleegyezése jeléül bólint. – És szükségem lesz élelemre – mondom. – A gyónásom lesz a történet kontextusa. – Mosolygok, ezt az érzést szinte már elfelejtettem. – És üres gyomorral egyetlen történetet, még egy rövidet sem lehet elmesélni.

Az ajtó felé fordul.

– Rendben.

– És… kérem… tudna… tudna nekem hozni valami más ruhát? Nem akarok ebben az egyenruhában meghalni. Nem vagyok náci. – Odalép hozzám, megáll a kisablakon beszűrődő fény alatt. Hosszasan tanulmányozza az arcomat, mintha megpróbálná az univerzum minden rejtélyét megfejteni. A tekintete nem nyugtalanító. Ennek a férfinak szelíd a lelke. Lelassul a légzése. Most már nyugodtabb. – Ez a háború nem tesz jót önnek – mondom, mert én is ugyanaddig bámultam őt, mint ő engem. Az ajtó felé biceg. Kinyújtom a kezem, és a karjára teszem. – Nem rokkant bele lelkileg is? – suttogom. – Nézni, ahogy ártatlan férfiak… és nők szörnyű halált halnak minden ok nélkül?

Arrébb lép.

– Holnap visszajövök – mondja, majd felkapja a botját, és elindul az ajtó felé.

– Igazából ki küldte? – kérdezem. Kopog a bottal az ajtón, de folytatom: – A foglyok általában nem kaphatnak többnapos lelkigondozást.

– A magam ügye miatt vagyok itt – feleli arccal az ajtónak.

– Miért?

Kinyílik az ajtó. Megfordul.

– Megvannak az okaim.

A káplán eltűnik. Lenézek a lábamhoz. Otthagyta nekem a lámpást.

Második fejezet

A káplán neve Christoph Wagner, és Lipcséből származik.

Tudom, mert másnap reggel, amikor megkérdezem, hogy „Hogyan szólítsam? Káplánnak? Atyámnak?”, azt válaszolja:

– A nevem Christoph Wagner, de kérlek, hívj Christophnak!

– Mint a zeneszerző – viccelődöm. – Lipcsei volt.

– Mint a zeneszerző – válaszolja tompán.

Ígéretéhez híven hozott ételt – kenyeret, egy kis sajtot –, és vizet. És egy hokedlit.

– Nem gondoltam volna, hogy megteszi, nem igazán. – Kicsomagol egy bagettet egy rongyból. – Biztosan ellenkezik a börtönszabályzattal, hogy ételt hozzon be nekem, még akkor is, ha káplán.

Felpillant.

– Megvannak a magam útjai.

– Még akkor is, ha ez pazarlás, mert engem lelőnek?

– Még akkor is. És nem pazarlás.

Igyekszem leplezni a csalódottságot a hangomban, amikor azt mondom:

– Emlékszik, mondtam önnek, hogy nem vagyok náci tiszt. Nem vagyok Sascha Braun. Orvos vagyok, ez minden.

– De az őrök ezt nem tudják – mondja, és kacsintva átnyújtja nekem a kenyér felét. – És akkor sem hinnének neked, ha elmondanád nekik.

– Ön mégis hisz nekem? – kérdezem reménykedve.

– Igen – feleli. – Most pedig… Együnk!

Ha gyorsan befalom az ételt, attól nemcsak hányni fogok, de a maradék méltóságomat is elveszítem. Egy hét múlva, amikor már nem számít az éhség, nem fogok aggódni a méltóságom miatt – vagy bármi miatt –, de ami a jelent illeti, képes vagyok lassan, civilizált módon elfogyasztani az ennivalót, és úgy tenni, mintha egy baráttal osztoznék a kenyéren. Hozott fűszereket is – levendulát és majoránnát –, és elintézte, hogy elvigyék és kiürítsék a vödröt. Kifejezésteli, érző tekintete ellenére csendes tekintély sugárzik belőle, és az őr érzékeli ezt. Nem veszi félvállról a káplánt, mint a többi tisztet.

Christoph meggyújtja a lámpást, a cella falán lévő kampóra akasztja mellettem, majd beállítja a hokedlijét, hogy ne billegjen a macskaköves padlón. A levendulából letör egy ágacskát, és a hajtókájára tűzi, a többit odanyújtja nekem. Levendula egy náci egyenruha hajtókáján? Ez reményt ad. És a reményt meg kell őriznem egészen az utolsó pillanatig, amíg a penge lecsap, vagy eldördül a sortűz. Sohasem szabad feladnom a túlélésért folytatott harcot, de közben arra is kell gondolnom, hogyan őrizzem meg a lelkemet, amely ehhez a halandó testhez, ehhez a becses házigazdához kapcsolódik. Sophie tanította ezt nekem. „Fogadd el, hogy eljön a vég! De tervezz továbbra is, reménykedj! Mert mindig van esély, bármilyen halvány is, hogy a végkifejlet megváltozik.” Megszagolom a levendulát. Újra a szigeten vagyok, a kertemben, és annak ellenére, hogy megígértem, mindig bízni fogok, érzem, ahogy a torkom elszorul a feltörő érzelmektől. Szeretem ezt a földet, ezt a bolygót. Szeretem az évszakokat, a napkeltét és a naplementét, a holdkeltét, és azt is, amikor lemegy a hold. Szeretem a hullámverést a La Coupée-nál, miután elvonul a vihar, és szeretem egy nő kezét érezni az enyémben. Szeretem, ahogy a válla az enyémnek dől, ahogy a szája megérinti az enyémet.

Lehajtom a fejemet, és visszaverem a pánik támadását. Amikor felnézek, hálás vagyok a sötétségért.

– Készen állok arra, hogy meghallgassam a gyónásodat – mondja, és megtörli a száját egy tiszta zsebkendővel. Nagyon keveset evett. Aggaszt a reszelős légzése. És a bicegése. Bár a fogai jók. – Hol szeretnéd kezdeni?

Újra megszagolom a levendulát, és elmosolyodom, ahogy az otthonomra gondolok, e különös történet gyökereire, egy aprócska szigetre, ahol nem is annyira megállt az idő, sokkal inkább egyszerűen nem is létezett.

– Azzal kezdjük, amivel majd végződik is: Sophie-val – mondom. – És ez egy történet, nem gyónás.

Sark,
Csatorna-szigetek

1940. június

Harmadik fejezet

A kézzel írt táblát nem lehetett nem észrevenni, még ha az időjárás kicsit megtépázta is, és ha olyan magasan állt is az otthonom, Gardener’s Cottage kapuja mellett, Sark szigetén, mint egy templomtorony. A tábla, amelyen a felirat angolul szerepelt, és nem a helyi sercquiais nyelvjárásban – mivel a legnagyobb jóindulattal is csak azt mondhatjuk, hogy vázlatosan sajátítottam el ezt a dialektust –, a következő információkat közvetítette:

Dr. Sebastian Braun

Rendelési idő: 14-től 15 óráig, csak hétköznap.

A járásképtelen betegeket egyenesen a melegházba vigyék!

Szimulánsok kíméljenek!

Valamikor, nem is olyan régen, erős, jóképű férfi voltam, egy teljesen ép, kiváló fogsor birtokosa. Az a tapasztalatom, hogy az erős, rendezett, ragyogó fehér fogsorú ember könnyebben boldogul (mert valamilyen oknál fogva automatikusan becsületesnek és megbízhatónak tekintik), mint egy olyan férfi, akit bármi okból (verekedés vagy talán az almabor iránti rajongás miatt) nem ajándékozott meg a sors ilyesfajta fogászati áldással. Ezért hát a fogaimnak (és persze a feketeszederginemnek) köszönhetően a szigetlakók (összesen hatszázan, nem számítva az állatokat, amelyeket szintén én láttam el) elfogadták, hogy csak napi egy óra jut nekik az orvosi ellátásból. Többre nem is volt szükségük, mivel egy olyan helyen, mint Sark, ahol mindenki megtermeli magának az élelmet, és jószágot tart, továbbá utak, valamint járművek hiányában gyalog jár mindenhová, a lakosok nagyon ritkán betegedtek meg.

Tizenöt évvel ezelőtt érkeztem a szigetre. Meleg, keleti szellő fújt ide, a számomra mámorítónak, de túl ingerlőnek és nyugtalanítónak bizonyuló francia élet jellemző illataitól terhes fuvallat. A francia ételek, borok, emberek – különösen Párizsban – egzotikus bujaságot sugároztak. Egy ideig szerettem is ezt, de aztán hirtelen azon kaptam magam, hogy másfajta, új életet keresek – lassabb életet –, ezért elhajóztam egy szigetre, amely otthonként csalogatott. A sziget orvosa megbetegedett, és éppen aznap halt meg, amikor megérkeztem. Ezt jelnek tekintettem, hogy átvegyem a praxisát. Soha többé nem néztem vissza.

Eleinte sokat beszéltek rólam. Német vagyok, és bár szándékosan leráztam magamról származásom béklyóit, úgy tűnik, a nemzetiségem nem akart elereszteni. A helyiek „Herr Doktorként” ismertek, bár hallottam, hogy „jó doktorként” is hivatkoztak rám – ez jobban tetszett.

Újra és újra felvetődött bennük a kérdés, hogy miért maradtam agglegény, különösen úgy, hogy számos alkalmasnak tűnő nő kacsingatott felém. Szintén zavarba ejtőnek tartották a kertészkedés iránti szenvedélyemet. Sarkon úgy gondolták, hogy a kertészkedés – amikor dísznövénykertészetről van szó, és nem mezőgazdaságról – inkább illik egy leépülőben lévő vénemberhez, mint egy olyan férfihoz, akinek a saját magjait kellene elvetnie, amíg még képes rá, szó szerinti és átvitt értelemben is.

Nagyjából öt év után már békében kezeltem a betegeimet, és gondoztam a kertemet, ami teljesen megfelelt nekem, különösen, hogy kellően szerencsés voltam ahhoz, hogy kibérelhessem – és bevallom, ez csak az én véleményem, de úgy hiszem, hogy helytálló – a legszebb házikót a szigeten. A ház Little Sark legcsodálatosabb pontján helyezkedett el, ahol a nap az évszakoktól függően különböző intenzitású és színű meleg ragyogást kölcsönzött a világosszürke köveknek, és ahol az almáskert házra vetülő árnyéka lehetővé tette, hogy a forró nyári délutánokon egy órácskát szunyókáljak a függőágyban. A teljesen déli fekvésű termékeny legelő hátul jelenleg konyhakertként szolgált, és tökéletesen rendezett ágyásaival teret adott a gyümölcsök, zöldségek, vágott virágok és természetesen a rózsák iránti szenvedélyemnek. Az egész telket tökéletesen szegélyezte a galagonyából, gyertyánból, kökényből és bodzából álló vegyes sövény, amelyet hagytam elburjánzani, így biztosítva otthont a kerti madaraknak, ők pedig azzal hálálták ezt meg, hogy pusztították a meztelencsigákat és a csigákat. És mindeközben virágportól megrészegült méhek aludták a királyok álmát a napraforgó tányérjának puha ágyán. Őszintén szólva, ez az egész tökéletes volt. De kétlem, hogy még mindig az.

1940 júniusa csodálatos időjárást hozott; azt a fajtát, amikor az ember felgyűri az ingujját, megragadja a vasvillát és az ásót. Én is pontosan ezt szándékoztam tenni azon a napon, amelyiken a történetem kezdődik. A természet átlépett egy küszöböt, és az egyetlen előrevezető út a növekedés és a termékenység, a meleg és az elégedettség volt. Az almafák éppen elvirágoztak. A következő eső még több rügyet kipattint majd a rózsákon, és rengeteg kis palánta tör elő, hogy ágytársa legyen az elhervadt tulipánoknak. A világgal minden tökéletesen rendben volt.

Miután befejeztem a nehéz ásást, és gondoskodtam a némi figyelmet igénylő illatos muskátlidugványaimról, betévedtem a melegházamba – egy rozzant, düledező favázas, rozsdás szögekkel teli, zöldre festett épületbe, amely a ház nyugati falához támaszkodott. Elmerülve a muskátlis cserepeimben, és élvezve a rádióból szóló Mozartot, hallottam, hogy kinyílik a kertkapu, de nem néztem az órámra. Felsóhajtottam. A nap nem volt rám tekintettel. Már délután kettő felé járt, és megérkezett az első páciensem. Ennek ellenére figyelmen kívül hagytam a kapu kattanását. Ezen a héten minden délután összeesküdött ellenem valami – kisebb sérülések, egyebek –, hogy távol tartson a kertemtől, ezért bizonyosan megérdemeltem, hogy most egy kis pluszidőt töltsek a cserepeimmel. Ráadásul Mrs. Margery Picot volt az érkező páciens, egy robusztus alkatú harminchét éves nő, aki egészen két évvel ezelőttig, amíg hozzá nem ment egy helyi férfihoz, a háztartásomat vezette. Tudtam, hogy boldogan beveti magát a konyhámba, és rendet rak, amíg várakoznia kell rám. Így aztán folytattam a dugványozást a válogatott cserepekbe, amelyeket Joseph Martintól, a La Seigneurie{1} kertészétől szereztem. A La Seigneurie-ban egy igazi feudális dáma élt – és remélem, hogy még mindig él. Joseph a hatvanas évei közepén járt, hiányzott pár foga, de összességében kiváló egészségnek örvendett. A múlt héten eltávolítottam a bütykét. A cserepeket fizetségként ajánlotta fel, és én hálásan elfogadtam őket.

Amikor a muskátlidugványok már szilárdan álltak a helyükön, megdörzsöltem az anyanövény levelét (finom citromillatú), aztán kiléptem, hogy gyorsan megfordítsam a komposzthalmot a kedvenc vasvillámmal, amely még az anyámé volt. A nyelét nemrég kicserélte a sírásó, hálából, amiért kezeltem a köszvényét. Már épp készültem lerakni a vasvillát (Margery mostanra már bizonyára leszűrte a teát), amikor hallottam, hogy a kertkapu másodszorra is kinyílik. Talán Joules Petard lehet az (gombás köröm), vagy Jacob Jones (aranyér). Margery valószínűleg kirakta a teát és a süteményt (remélem, citromosat) az asztalra, mire az érkezők leveszik a sapkájukat, és kopott zsebükbe hajtogatják az ajtónál.

Amikor a kapu harmadszorra is kinyílt, úgy döntöttem, hogy tényleg ideje pihentetnem a vasvillát, lehajolnom egy lonclugas alatt, és megmosnom a kezemet meg az arcomat a vízpumpánál. Végeztem a kertészkedéssel, és bebújtam az egyenesen a konyhába nyíló ajtó gerendája alatt. A konyhában ott találtam a rám mosolygó Margery Picot-t, kezében a kannával, továbbá Joules-t, aki leült egy székre az asztal mellett, és Jacobnak mutogatta a beteg körmeit. Jacob megcsodálta a körmöket, ám az aranyere miatt nem ült le, amikor Margery felajánlott neki egy széket, inkább a mángorló mellett álldogált. Szerencsére ő nem mutogatta a beteg testtáját viszonzásképpen.

Az udvarias beszélgetés nagyjából egy óráig tartott (Margery nem hozott citromos süteményt, de helyette méltó pótlékként felajánlotta a híres karácsonyi sütije utolsó darabjait, amelyek még mindig ázottak voltak, mivel véletlenül több brandyt öntött a tésztájukba, mint amennyi szigorúan véve szükséges lett volna). Kisétáltunk, hogy megnézzük a palántaágyásaimat, amelyek a barátok és szomszédok számára afféle önkiszolgáló területté váltak. Margery választott magának egy rózsatövet, miközben Jacob és Joules egy erős gyökérzetű hortenzia felett dulakodtak. Újabb fél órával később, miután visszatértünk a konyhába, és én sokatmondón a konyhai órára néztem, mert úgy éreztem, hogy elegendő idő ment el a jószomszédi viszony ápolására, leszedtem a teakellékeket, és azt javasoltam, hogy Margery kövessen a korábban étkezőként funkcionáló rendelőmbe. Margery elutasította, hogy „lestoppolja az első beteg helyét a jó doktornál” (Jacob szavai), és kissé elpirulva „kérette magát” (Joules szavai), miközben elmosogatta a teához használt holmikat.

Mivel éreztem, hogy Margerynek többre lesz szüksége egy tízperces vizitnél, megkérdeztem, hogy melyik úriember szeretne előbb befáradni hozzám. Tízperces civakodás után úgy döntöttek, hogy Joules lesz az. Aztán közölték, hogy nagyon örülnének, ha a konyhában tartanám a rendelést nekik („Itt nincsenek titkok, doktor úr!”), különösen, ha „Mrs. Picot lenne olyan jó, és újra felrakná a teáskannát”. És Mrs. Picot volt olyan jó. Amikor aztán a kertkapu negyedszerre is kattogva kinyílt, jelezve, hogy Joules és Jacob, akik úgy döntöttek, hogy együtt bandukolnak haza, és tesznek egy kis kitérőt (hogy lássák, Jack Portreath dáliái túlélték-e a telet, miután „odakint hagyta őket talajtakaró réteg nélkül”), határozottan elhagyták a helyszínt, Margery végre belépett a rendelőbe. A formaságokat mellőzve intettem a páciensemnek, hogy üljön le, és megkérdeztem: „Hogy szolgál a kedves egészsége, Margery?” (A „Hogy szolgál az egészsége?” kifejezést nem sokkal azután kezdtem használni, hogy megérkeztem Sarkra, azért, hogy egy kicsit angolosabbnak tűnjek, és kevésbé németnek. Pedig mindig is feszélyezett, amikor a kérdés egy orvosi rendelőben hangzott el. Mert ugye, ha az lenne a válasz, hogy „köszönöm, jól”, akkor mi a francért keresne fel az ember egy orvost?)

– Köszönöm, jól, Sebastian – válaszolta Margery, aki szintén gyorsan átvette azt a szokásunkat, hogy közvetlen módon a keresztnevünkön szólítjuk egymást. Körülnézett a szobában. Semmi kétség, észrevette azt a finom porréteget, amely az ő idejében még nem volt jellemző…

Más módon próbálkoztam.

– Nagyon jó ezt hallani. De mi az, ami miatt az orvos megjelent ma az ajtajában?

Margery nevetett.

– Nem maga jelent meg az ajtómban, doktor úr. Én jelentem meg a maga ajtajában – lesimítja a tweedszoknyáját. – Ahogy azt láthatja!

Én is nevettem, bár egy kicsit erőltetetten. Egyetértettem vele, hogy valóban ő keresett fel engem, miközben magamban azon tűnődtem, hogy az emberek Sarkon miért nem képesek soha, egyszer sem megtenni nekem azt a szívességet, hogy azonnal a lényegre térnek. Összeérintettem a két kezemet, és ujjaimat az orrlyukamhoz emeltem – citromfű. Margery tekintete az ablak felé siklott, és kivándorolt a gyümölcsöskertbe, majd ott megállapodott. Távolba révedő tekintete elárulta nekem, hogy nem szabad annyiban hagynom a dolgot, és a probléma mélyére kell ásnom, ezért egyenesen a lényegre tértem, pedig a nemzetiségem és az akcentusom miatt megúszhattam volna.

– Margery, beteg? – kérdeztem.

Margery fészkelődött a székén.

– Nos, nem, nem igazán. De nem könnyű ilyen dolgokról beszélni… Ilyen női dolgokról, még önnel sem.

– Miféle dolgokról?

– Magánügyekről. Személyes dolgokról. Azt hiszem, inkább barátként jöttem magához, mint páciensként. Azok után, hogy olyan hosszú éveken át vezettem a háztartását… – Végre egyenesen rám nézett, és nem az ablakon bámult kifelé. – Úgy értem… barátok vagyunk, ugye, doktor úr?

Elmosolyodtam, és ráeszméltem, hogy szerencsés leszek, ha még alkonyat előtt viszontlátom a kertemet.

– Persze hogy azok vagyunk.

Megint a szoknyáját simogatta.

– De mint ahogy azt mondtam, ez túl érzékeny téma, hogy egy férfival beszéljek róla… vagy egy nővel, ami azt illeti.

Előrehajoltam a székemen, és felvontam a bal szemöldökömet oly módon, amely sohasem sürgette a pácienseimet. Margery kissé zaklatottan, egyenesen a szemembe nézett, és azt mondta:

– Kezelnie kell a férjemet.

– Beteg? – kérdeztem.

– Nem.

– Akkor mire gondol?

– Tennie kell valamit, hogy jobb legyen… az ágyban.

Mély lélegzetet vettem. Rövid szünet után felálltam, és az ajtó felé mutattam.

– Ebben az esetben – mondtam – attól tartok, több teára lesz szükségünk.

– Használhatjuk a különleges teáskannát? – kérdezte felállva, sokkal derűsebben.

Kellett egy pillanat, hogy átgondoljam.

– Természetesen – válaszoltam, mielőtt ismét követtem őt a konyhába. Közben azon töprengtem, mi a fenéért ragaszkodom ahhoz, hogy megpróbáljam a pácienseimet a rendelőbe terelni, amikor mindannyian – aki még képes segítség nélkül járni (sőt még azok is, akik nem) – öt perc konzultáció után visszahúzódnak a konyhába, ha egyáltalán elhagyták azt.

Margery először a saját csészéjébe töltött a különleges teáskannámból – asszaszin kannának hívják. A magyarázat:

Az asszaszin teáskannámat 1920 telén kaptam egy orosz emigránstól – egy gróftól, távoli unokatestvéremtől –, aki felkeresett Párizsban. Három évvel korábban menekült el a forradalom elől, és anyám kegyeire bízta magát. Csak azért küldték utánam Párizsba, mert apám nem kedvelte. Szegény ember ezt követően megbetegedett tuberkulózisban, de igazság szerint már régebb óta haldoklott, ugyanis megszakadt a szíve az anyácskája miatt – mármint nem az édesanyja miatt, hanem Oroszország miatt. A halála estéjén adta nekem ezt a teafőzőt, és elmesélte, miért olyan jelentős. Azt mondta, hogy ez egy asszaszin teáskanna, egy családi szeszély. Kínából származik, nagyon régi, és nagyon értékes. A sárkány alakú kanna jádéból készült, arany volt a fogantyúja. Két részből állt, ezeket két különböző folyadékkal lehetett megtölteni. A tetején a fogantyú mellett volt egy kis lyuk, egy másik pedig magán a fogantyún, alul. Ha az ember a felső lyukra illesztette az ujját, miközben töltött, akkor a kanna egyik edényéből ürült ki a folyadék, ha a másik lyukat fogta be, akkor a másikból. Ha egyik lyukat sem fogta be, vagy mind a kettőt elzárta az ujjával, akkor a kanna mindkét részéből egyszerre tudott önteni. Mindezt a légnyomással játszva érték el, és azért nevezték asszaszin teáskannának a szerkentyűt, mert gyilkolni is lehetett vele. Az a személy, aki megkapta a teát, figyeli, ahogy az ellensége iszik először, és nem is sejti, hogy a saját csészéjébe a kanna másik oldalából töltöttek. Ezután persze készségesen kortyolgatja a mérget, mert úgy hiszi, biztonságos.

Margery imádta ezt a teáskannát!

Ujját a fogantyú melletti felső lyukra helyezte, és előbukkant a tea. Pár pillanattal később a fogantyú alatti lyukra rakta át az ujját, és whiskyt töltött ugyanabba a csészébe. Felnézett rám.

– Mindig elvarázsol – mondta ragyogó szemmel. – És ha belegondolok abba, hogy ezt a teáskannát arra használhatták sok évvel ezelőtt, hogy megöljenek valakit… akár több embert is! – Ajkához emelte a csészét, és tartott egy kis szünetet, mielőtt ivott volna. – Gondolja, hogy lehet még benne arzénmaradék?

– Úgy gondolnám, hogy már régen el kellett belőle tűnnie minden méregnek – válaszoltam. – És korábban is sokszor ittunk belőle.

Mosolyog, és belekortyol a teájába, mielőtt nevetne.

– Az ember nem akarná összekeverni a lyukait, ugye? – kérdezte. – A végén még magát ölné meg, és nem valaki mást!

– Persze hogy nem akarná – válaszoltam az órára pillantva. – És most folytassuk a beszélgetésünkkel…

– Tudja… Fogalmam sem lett volna, hogy nem csináljuk megfelelően, ha korábban nem lettem volna egy másik férfival, akit ismertem. – Habozott egy pillanatig, majd elpirult. – Matthew-nak hívták.

Nos, mivel egy öt kilométer hosszú és alig három és fél kilométer széles szigeten éltünk, ahol mindenki gyalog közlekedett, vagy lovon és lovas kocsin, óhatatlanul sok pletyka keringett, ahogy az emberek elhaladtak egymás házai és földjei mellett. Ezeknek a szóbeszédeknek köszönhetően tudtam, hogy nem volt semmilyen Matthew. A szóban forgó férfit, aki vízvezeték-szerelő volt, valójában Tomnak hívták, és három évvel ezelőtt Plymouthból érkezett egy hajón, mert Sark úrnője (Dame Sibyl) idehozatta, hogy megoldja a „hatalmas problémáját” a La Seigneurie-ban (a házában). A problémát egy csomó rozsdás, zabolátlan csővezeték képezte a ház körül, továbbá egy szeszélyes kazán. Csakhogy a középkorú Don Juan több időt töltött azzal, hogy elbűvölje a sziget egyetlen megközelíthető vénlányát (Margeryt), mint a vízszereléssel. Köztudott volt, hogy Margeryt megvezette ez a kalandor, méghozzá „királyi módon, le a kertösvényen” (Joules szavai), majd két hónappal az érkezése után egyik éjjel felugrott egy másik, Angliába tartó hajó fedélzetére, és faképnél hagyta mind Dame Sibylt a szeszélyes kazánjával, mind az immár terhes és férjezetlen Margeryt „a szarpatakban, evező nélkül” (megint csak Joules szavai). A megoldás egy agglegény, Harold Picot, a hentes személyében érkezett, aki azonnal lépett, hogy megmentse Margeryt a szégyentől, „és hogy övé legyen a sziget legjobb szakácsa és palackmosója odahaza” (ez Joseph megfogalmazása). Margery ezt követően elvetélt a nászéjszakáján, és mint az szívügyekben lenni szokott, rosszabb helyzetbe került, mint az egész szomorú történet kezdetén volt.

– Azt hiszem, Tomra gondol – mondtam, miközben Margery a második adag brandyjét töltötte. Az elsőt azonnal benyakalta. A csésze megállt Margery szája előtt. – A legjobb mindig igazat mondani, Margery – tettem hozzá, és kortyoltam egyet a saját csészémből. – Régóta ismerjük egymást, és az igazság megkímél sok… – megálltam, hogy megkeressem a megfelelő angol szót.

– Fáradságtól? – kérdezte Margery.

– Exakt! – Az ilyen, felkiáltást megkívánó helyzetekben gyakran visszatértem az anyanyelvemhez. – Igen, kétségtelen, hogy az igazság sok fáradságtól megkímél hosszú távon.

– Akkor az az igazság, Sebastian, hogy szeretnék elválni a férjemtől, de nem tudok.

– Miért?

– Mert Sarkon nincs válás. Dame Sibyl nem engedi.

A homlokomra tettem a kezem. Feudalizmus! Már majdnem közöltem a diagnózisomat a problémával kapcsolatban. A probléma Margery férjének a „szenvedély iránti igényével” van, ahogy Margery végül megfogalmazta, pontosabban azzal, hogy Harold képtelen örömöt szerezni a feleségének oly módon, ahogy az szeretné, mivel ő egy félénk, ötvenöt éves fogatlan férfi (látják?!), aki a házassága előtt szűz volt, és aki kétségtelenül időszakos merevedési zavarral küzd, valószínűleg a kora, az étrendje és az alkoholfogyasztása kombinációjából eredeztethetően, továbbá abból a stresszből fakadóan, hogy a jóval fiatalabb feleségét próbálja meg kielégíteni. Már majdnem felállítottam a diagnózist, és javasoltam egy kezelési programot, amikor ismét nyílt a kertkapu, és beviharzott rajta Joseph Martin, a kertész a nagy házból.

– Azért küldtek, hogy elmondjam, van egy sürgős eset, doktor úr. – Két kézzel a konyhaasztalra támaszkodva lihegte el a szavakat.

– Dame Sibyl? – Már elindultam a rendelőhelyiség felé, hogy felkapjam az orvosi táskámat. Joseph leült, én pedig megálltam az ajtóban. – Vagy Poppy kölykezik?

– Nem az asszonyság, és nem is a kutya, bár Poppy hamarosan kipottyantja azokat a kiskutyákat. Az emlői úgy himbálóznak, mint a tőgyek. Nem, az új leányzónak van szüksége magára.

Új leányzó?

– Miféle új leányzó?

– Dame Sibyl unokahúga. Valami Sophie. Franciaországból jött át, hogy elmeneküljön a… – Joseph hebegve nézett Margeryre segítségért, de úgy tűnik, a nőt hirtelen jobban érdekelte a saját kézfeje.

– Nácik elől? – fejeztem be Joseph helyett.

– Nos, igen. A nácik elől. Ő amerikai. Mit gondol erről? És elvált!

– Ezt én is hallottam! – mondta Margery.

– Igaz – mondta Joseph. – És ő vált el a férjétől! Dehát amerikai, mit is várnánk tőle…

– Szóval egy amerikai? – ismételte Margery, valahogy szükségtelenül.

– Olyasmi.

– Hogy lehet „olyasmi”? – kérdezte Margery.

– Csak azt ismétlem, amit nekem mondtak – felelte Joseph kissé gőgösen. – Most valamiféle kormánytisztviselő a briteknél, ezért kötött ki Párizsban. Ott élt, de aztán hajóra szállt, hogy idejöjjön, mert a németek már úton vannak.

– Mindez nagyon bonyolultan hangzik – állapította meg Margery, ez egyszer helyesen. – Amerikai akcentusa van?

Joseph megrázta a fejét.

– Igen is, és nem is. Inkább… Semleges. Az anyja francia volt, az apja amerikai, és…

– Nem érdekel az élettörténete – mondtam, igyekezvén megfékezni ezt az őrültséget. – Csupán az indokot szeretném hallani, hogy miért hívattak.

Joseph vállat vont.

– Hirtelen lesántult…

– Lesántult? A leányzó vagy a kutya?

– A leányzó. Bár egy kicsit idősebb annál, hogy leányzónak hívják.

Ez megütötte Margery fülét.

– Mennyivel idősebb? – kérdezte.

Joseph vállat vont.

– Nem tudom. Olyan harmincas? Jól néz ki. – Margery ajka keskeny csíkká változott. – Dame Sibyl azt akarja, hogy vessen egy pillantást a bokájára.

– Hogy sérült meg? – kérdeztem.

A hüvelykujjával a La Seigneurie irányába bökött.

– Van egy kidőlt fa, amely keresztben hever a patak felett. Sophie, aki olyan, mint egy feszültség alatt álló vezeték, ezen egyensúlyozott. Gyerekkorában tornász volt.

– De úgy tűnik, nem valami jó. Üvölt a fájdalomtól?

Joseph észrevette a hangsúlyomat, és így válaszolt:

– Nem, doktor úr.

– Akkor talán a törött csontjai átszúrták a bőrét?

– Nem, azt nem mondhatnám, uram. Feldagadt a bokája, bár csak akkor látszik, ha bizonyos szögből nézi az ember.

Leraktam a táskámat az asztalra. Az egy dolog, hogy Margery kétségbeesett vágya, amellyel a szenvedélyt akarta megtapasztalni, távol tartott a kertemtől, de azt már nem tűrhettem, hogy egy kislány (rendben, egy felnőtt nő) rángasson a kertészkedés szempontjából ilyen fontos időszakban.

– Kérem, mondja meg Miss…

– Hathawaynek. Ugyanaz a neve, mint az úrnőnek. Apai ágon rokon.

– Hathawaynek, hogy legközelebb itt rendelek holnap délután kettőkor. Ha a tünetek továbbra is fennállnak, akkor felkereshet.

– De sánta, doktor úr!

– Akkor idelovagolhat Dame Sibyl szamarán.

– Dame Sibyl szamara nem fog átkelni a La Coupée-n.

Ez egy pokoli sziget!

– Ennek ellenére, attól tartok, hogy jelenleg épp egy betegemmel foglalkozom, ahogy maga is láthatja, így ha nem bánja…

Joseph felállt, és a sapkájával babrált.

– De Dame Sibyl… nem szereti, ha nem engedelmeskednek a parancsainak.

Eltűntem az üvegházamban, és egy pillanattal később visszatértem egy pár mankóval, amelyekkel egy ingatag polcot támasztottam meg. Praktikus megoldás volt, és tudtam, hogy nagyon fognak hiányozni.

– Ez majd segít az unokahúgnak. És ami Dame Sibylt illeti, lehet, hogy a bérlője vagyok, ő pedig a föld gazdája, ugyanakkor szabad ember is vagyok, és senki sem „parancsolja” meg nekem, ahogy maga mondta, hogy felkeressek egy beteget, amikor biztos vagyok benne, hogy a hölgy képes lesz átkelni a La Coupée-n holnap teaidőben. És most, ha nem bánja… – Az ajtó feletti órára pillantottam. – Vége a rendelési időnek, és tényleg haladnom kellene.

Joseph az asztalnak támasztotta a mankókat, felvette a sapkáját, bólintott, egy-egy mankót dugott mindkét hóna alá, arra használva őket, hogy gyorsan kijusson a kertbe. Amikor végre egyedül maradtunk, Margery felállt, hogy távozzon; az arcán erős szorongás tükröződött.

– Mihez kezdjek, Sebastian? A férjem… problémájával? Komoly a dolog?

A szerencsétlen nőre néztem, és észrevettem, hogy az arckifejezése az elveszett lehetőségek felett érzett megbánást tükrözi. Legszívesebben azt feleltem volna neki, hogy „Margery, a nácik Párizs felé menetelnek, a férje problémája nem számít”, ám ehelyett a vállára tettem a kezemet, és azt mondtam: – Semmi ok az aggodalomra. Kivéve persze, ha ez egy komolyabb mögöttes probléma jele.

Margery szemében megcsillant valami, amit csak úgy lehetne leírni, hogy… A remény szikrája?

– Komoly? Mennyire komoly? – kérdezte, továbbra is ott állva.

– Ezt lehetetlen megmondani anélkül, hogy megvizsgálnám. Kérje meg, hogy keressen fel! – Gyorsan feltettem a kezem. – De nem sürgős. – Felvettem az orvosi táskámat az asztalról, és a rendelő felé fordultam, aztán egy pillanatra megálltam az ajtóban. Azt mondtam Margerynek, hogy a legjobb mindig elmondani az igazságot, hogy megkíméljük magunkat a fáradságtól, szóval… – Margery – kezdtem. – Kérem, értse meg, hogy a szerelem és a szenvedély között különbség van. Amit maga Tommal, a vízvezeték-szerelővel átélt, az pusztán és egyszerűen testi élvezet volt. – Margery, aki mostanra elpakolta a tea kellékeit, olyan piros lett, mint a legvörösebb muskátlim. – Tom szélhámos volt, akivel maga jól érezte magát. Amikor itt volt, maga szebben virágzott, mint Madame Chevalier. (Az egyik leggyönyörűbb rózsám.) Szeretném, ha megértené, hogy egyik férfi érintése nagyjából ugyanolyan, mint a másiké, és a nő tettei, a fejében kavargó gondolatai és érzései azok, amelyek meghatározzák, hogyan reagál rá a partnere az ágyban… vagyis a férfi a nő zenéjére táncol. Ha szenvedélyre vágyik a férjével, talán hitesse el magával, hogy a férje a szeretője. Tudja, mi az a szerepjáték? – Margery még inkább elpirult, de bólintott. – Jó. Azonban tudnia kell, hogy miután sok-sok páciensemmel beszéltem ilyen dolgokról az évek során, úgy hiszem, hogy a házasságban hosszú távon lehetetlen fenntartani a szenvedélyes szexuális kapcsolatot. A házasság érettebb dolog. Jóval többről szól, mint a szex, amit, higgyen nekem, csak azért kíván, mert nemi hormonok szabadulnak fel a véráramában, mert még nemzőképes korban van. Szóval visszavonom az utolsó megjegyzésemet, mert talán az ön számára lehetetlen, hogy a szeretője legyen a férje, és a férje legyen a szeretője, különösen, ha az újdonság varázsa már megkopott.

– De a fogai, Sebastian!

– Nem szerencsés, ahogy kinéznek, egyetértek. A jó hír az, hogy a maga petefészke hamarosan kimerül, minimális lesz az étvágya a szenvedélyre, és megkönnyebbül, hogy egy olyan férfihoz ment hozzá, aki nem követelőzik a hálószobában.

Eltűntem a rendelőben, hogy lerakjam a táskámat.

– És addig mit csináljak? – kiabált utánam Margery a nyitott ajtón át. – Tudja, amíg a hormonjaim tombolnak…

– Az egyetlen dolog, amit tehet – szóltam ki az ajtón, miközben gyorsan rendbe raktam az íróasztalomat (elhagytam valahol a metszőkésemet, miután kifakasztottam vele egy furunkulust, és ez volt a legjobb pengém) –, hogy fogadja el a sorsát, vagy keressen magának egy szeretőt! – Késsel a kezemben és mosollyal az arcomon ismét felbukkantam az ajtóban, azt várva, hogy egy újabb elégedett pácienst találok kint.

– Egy szeretőt? – kiáltott fel Margery. – És maga még keresztény!

Miért hiszik ezt mindig?

– Az elmúlt háború eseményei után, Margery, egyik vallást sem tartom. Bár nagyon igyekszem követni a parancsolatokat, amikor csak tudom, lévén, hogy épp olyan jó útmutatóul szolgálnak az erkölcsös élethez, mint bármi más. Bár ez alkalommal, amikor a helyzet annyira szörnyű, talán… egyet-kettőt figyelmen kívül hagyhatnánk közülük.

– A parancsolatok közül?

– Jack Johnston jót tenne magának. Egészséges példány. Masszív állkapocs. Erős kezek. Jó fogsor…

– Jack Johnston?!

Csakhogy nem volt idő, hogy jobban belebocsátkozzak abba, miért választottam Margerynek szeretőül az özvegy Jack Johnstont, a kovácsot és sörfőzőt, aki a legjobb sört főzi, amit valaha kóstoltam, mert Joseph Martin visszatért, és ott állt az ajtóban, várta, hogy megszólalhasson. Margeryre pillantott, aki szégyenében lerogyott egy székre az asztal mellett, és a kezébe temette a fejét.

– Elnézést, hogy megint zavarom, doktor úr – mondta. – De most jutott eszembe még valami, amit mondani akartam magának.

– És mi lenne az? – A hangsúlyom kicsit keményebb volt. A fickó legalább köhinthetett volna az előbb.

– Csak annyi, hogy találtak magának egy Júliát.

– Olyat, aki önként vállalja? – kérdezte Margery, és felnézett.

Ez durva volt.

Joseph vállat vont.

(Meggyőztek, hogy vendégszereplőként játsszam el Rómeót a Sarki Drámatársaság előadásában, mert a hölgy, aki vezeti, azzal fenyegetőzött, hogy nem ad édesborsómagot, amit minden évben tőle kaptam, ha nem vállalom el a szerepet. Abban reménykedtem, hogy Júlia hiányában törlik az előadást.)

– Ki az? – kérdezte Margery.

– Sophie.

– A sánta unokahúg? – kérdeztem.

– Igen, ő az. – Megálltam, hogy a szememet forgassam, miközben Margery mélyen belélegzett az orrán át, és úgy tűnt, kissé felfújta magát. Szándékomban állt tovább kérdezősködni az ő kedvéért (a nőket érdekli az ilyesmi), Joseph azonban rátett még egy lapáttal. – Ó, és a nácik úton vannak – mondta. – Nem tudjuk, hogy mikor érnek ide, csak hogy még mielőtt a fő burgonyatermése beérik. – Margery arca tükrözte a saját érzéseimet: a színtiszta kétségbeesést. A vállára raktam a kezem, ám a rossz hírek itt még nem értek véget. – A franciák szabotálják az üzemanyag-tartalékokat Saint-Malóban, mert most már bármelyik napon számítanak a támadásra. Ha vet egy pillantást arra, a kikötőből tisztán látszanak a nagy fekete füstfelhők.

– De… Biztosan… Velünk minden rendben lesz? – kérdezte Margery, és felnézett rám, hogy megnyugtassam. – Hiszen a britek védelme alatt állunk, és…

– Ők elmennek – jelentette ki Joseph.

– Elmennek? – ismételtem meg.

– Mindannyian. Nyilvánvaló, hogy Churchill úgy gondolja, nem érdemes minket megvédeni. Legalábbis az illetékes tiszt ezt mondta Dame Sibylnek. – Joseph szipogott, és megfordult, hogy távozzon. – Úgy gondolta, hogy maga tudni szeretné, mivel maga…

– Német – állapította meg Margery.

– Jegyezze meg, amit mondok, doktor úr! Német katonai csizmák fognak átmasírozni a La Coupée-n, és kopogtatni ezen az ajtón, még mielőtt ideje lenne rá, hogy leszedje az első dáliáját. – Joseph lekopogott egy ratatatatát az ajtón, hogy kiegészítse az előadást. – Ma este rendkívüli gyűlés lesz a csarnokban, de Dame Sibyl előtte tart egyet a sziget előkelőségeinek…

– Azt hiszem, úgy értette, hogy összehívja a Chief Pleas{2}-t? – javítottam ki, próbálva visszaállítani valamilyen hivatalos formát.

Joseph egyszerűen vállat vont.

– Akárkiket. És magát is kérik, hogy vegyen részt rajta – tette hozzá. – Megmondjam, hogy eljön?

Nem voltam benne biztos, hogy van hozzá gyomrom. Hallgattam ugyan a rádiót (bár többször volt ki-, mint bekapcsolva), máskülönben csak ámítottam magam, reméltem, hogy Franciaország nem fog elesni. Épp a múlt hónapban Dame Sibyl még bátorította a további turizmust a szigeten, azt állítva, hogy a háború vihar a biliben – valami, ami máshol történik –, és hogy az angoloknak továbbra is Sarkon kellene nyaralniuk, hogy eltávolodjanak ettől az egésztől, amíg a világ maradék fele észhez nem tér. Csakhogy a háborúkkal mindig is az volt a baj, hogy soha senki nem eszmélt, amíg sok millió ember meg nem halt, és a természeti világ káoszba és zűrzavarba nem fulladt. Ezer, régóta eltemetett érzelem villant fel a lelkem mélyén, de mivel nem akartam, hogy ezek bármelyikének is tanúi legyenek, és következésképpen beszéljenek róla, azt feleltem:

– Mondja meg Dame Sibylnek, hogy ott leszek.

Joseph nyugtázásképpen megütögette a sapkáját, és megfordult, hogy távozzon. Még egyszer megállt az ajtóban.

– Megmondjam az úrnőnek, hogy vet Sophie-ra is egy pillantást? Mert rendbe kell tenni a lábát, ha fel akar menni az állványra az erkélyjelenethez. Talán együtt is mehetnénk. – Már le is vette a sapkáját, és kihúzott egy széket. – Csak még beszélni szeretnék magával a levéltetű-problémámról… Ne kapkodjon! Megvárom. Van még tea abban a flancos kannában, Margery?

Leraktam a kést az asztalra. Rezignáltan kihúztam egy széket, hogy megosszam a kenyeremet a szomszédjaimmal, de nagyon jól tudtam, hogy miután hazatérek, az utolsó nyugodt éjszakámat fogom tölteni ebben a házban. Az éjjeli rettegés visszatér.

{1} Sark hűbérurának, a Seigneurnak a 17. században épült rezidenciája. – A ford.

{2}  Sark szigetének törvényhozó gyűlése. – A ford.